Neki veliki filozof je dejal: "Svet je knjiga
in tisti, ki ne potujejo, preberejo samo eno stran."
Moram reči,
da sem prebral nekaj strani, a me knjiga ne navdušuje.
Potovanja se ne veselim iz več razlogov.
V hudem mrazu ne uživam.
Da bi se šel gol kopat v ledu?
- Ja. - Res sijajno vabilo.
In huda vročina? Tudi v njej ne uživam.
Ne morem tako hitro.
- Ampak star sem 75 let. - Potrebujete pomoč?
Ne, hvala.
In morda je čas, da si razširim obzorja.
O bog.
Prvič sem slonu segel v rit.
Fino pa je,
da bivam v izjemnih hotelih.
Olala, veličastno je.
Toda zato sem moral privoliti, da bom raziskal njihovo okolico.
- Previdno. - Ne me basat.
- Lepa gora. - Ognjenik je.
Ognjenik?
Svet, ki sem se mu izogibal vse življenje.
Ej, ej, ej. Sadie.
O bog.
Vesel bom, če bom preživel.
Nikoli več ne bom pil vodke s kakšnim Fincem.
Veselim se, da si bom ogledal Benetke,
ker so mi rekli, da bi si jih moral pred smrtjo ogledati prav vsak.
Spodbudna misel, ne?
No, pa sem tukaj.
BENETKE
Benetke imajo bogato kulturo in zgodovino.
Za marsikoga so najlepše mesto na svetu.
Mesto, ki kar kliče po raziskovanju.
Vendar na potovanjih le redko raziskujem,
zato nisem najprimernejši za to nalogo.
Kako naj pridem v mesto?
- Buongiorno, Eugene! - Buongiorno!
Come stai?
To staro plovilo je beneški vodni taksi.
Hvala.
Na njem je krajevni vodnik in model za puloverje Enrico.
Odpeljal me bo v hotel.
ITALIJA
Benetke stojijo na več kot sto otočkih.
V laguni, ki jo uvrščajo v svetovno dediščino.
To so Benetke. Prekrasne, kajne?
Začetki mesta segajo v deveto stoletje.
Kaj?
Benetke so stare več kot tisoč let. Bile so središče trgovskega imperija
in najbogatejša metropola v Evropi.
Zdaj jih na leto obišče do pet milijonov turistov.
Bi to lahko bil kraj, v katerem se nimam česa bati?
Benetke so zgradili na kolih.
Na kolih?
Tako je.
Mogoče ne.
Kolikšno obremenitev prenesejo?
Nekoliko se pogrezajo, ampak to je težava celotne regije.
Toda Eugene, zanimivo je, da je bila gladina morja
ob nastanku mesta od 1,5 do 2 metra nižja kot zdaj.
Aha.
Nezanesljivi temelji in višanje gladine morja.
Fino je vedeti, da se lahko zleknem, uživam in...
Skloni se.
In se pripravim na obglavljenje.
Mostovi mi vzbujajo srh. Tam je naslednji.
Človek mora biti ves čas pozoren.
Pazite na glavo. Sklonite se.
Obisk Benetk se lahko konča katastrofalno.
Imam še glavo na ramenih? Lepo.
Končno sva prišla.
- Na cilju sva. To je Gritti Palace. - Čudovito.
Imeniten beneški hotel Gritti Palace je gostil
pripadnike modre krvi, milijarderje, hollywoodske zvezde...
Ta terasa kar vabi na kapučino.
Zdaj bo še mene.
Hvala.
S kakšnim razkošjem me mučijo!
Dobro jutro, g. Levy.
- Pozdravljeni v Grittiju. - Hvala.
- Zdravo. - Zdravo.
Sem direktor Paolo Lorenzoni, to pa je Carlotta.
- G. Levy, dobrodošli v Gritti Palaceu. - Zelo lepo je.
Ko človek vstopi sem, ve, da ni več v Kansasu.
- Ja. Lepo je. - Gritti je najstarejša palača v Benetkah.
Ime je dobila po dožu Andrei Grittiju.
- Dož je bil v Benetkah... - Da. Bil je nekakšen kralj.
Vau.
Ampak ni videti, da je bil prav srečen.
Zdi se prava tečnoba.
Za svoj portret se pa ja malo nasmehneš.
Pokažeš malo veselja.
Razkazal vam bom našo knjižnico.
Pomembni gostje se pod čemernim doževim pogledom vpišejo v posebno knjigo.
To je dragocena knjiga. Imenujemo jo zlata.
Takoj opazite podpis Ernesta Hemingwaya.
"Ernest...
- Hemingway. - ...Hemingway."
- Potem je tu... - Vau.
- Liberace. - Devetnajsti julij.
Ki je narisal svečnik na...
Ja, na klavir.
Če kdo ne bi vedel, da gre za tistega Liberaceja.
Ta knjiga je seznam pomembnih oseb.
Charlie Chaplin.
Slavnih.
"Princesa Margareta." In napisala je samo Margareta?
- Tako je. - Ja.
Je res princesa?
- Upam. - Dobro.
Upam, da moje bivanje
ne bo znižalo vaših standardov.
Vendar me še niso prosili za podpis in to je verjetno dovolj zgovorno.
G. Lorenzoni, opažam, da so na nekaterih straneh madeži.
Kot da bi jih kdo polil s koktajlom Bellini.
Ne, knjiga se je poškodovala, ko je bila pod vodo.
Nekdo jo je vrgel v vodo?
Ne, samo izredna plima je bila. In potem je vdrlo malo vode.
Vau. To je...
Hotel ob plimovanju lahko zalije.
- Tako je. - Ja.
So gostje dobili popust, ko je...
- Ne. Več plačajo. - Zalilo pritličje hotela.
- Več? - Ja, doživetje je. Nekaj novega.
V drugih hotelih ne ponujajo tega.
Moj apartma je na srečo v prvem nadstropju,
zato držim pesti,
da mi nogavic med spanjem ne bo odneslo v kanal.
Mejduš.
G. Levy, kakšna se vam zdi soba?
Čudovita je.
Prežemata jo zgodovina in umetnost.
Vse štukature in freske so izvirne.
Vse je popolnoma beneško.
To je pravo zlato.
- Tole? - Ja, pozlata je.
To so naredili v Benetkah?
- Ja. - Stoli niso uvoženi?
Ne. Nikakor ne.
Vau.
- Ta stol je torej drag. - Seveda.
- Drži? Ker... - Ja, je.
Lahko bi uporabil pilico za nohte in začel
brusiti pozlato z njega.
To okolje mi ni domače.
Pozlata na pohištvu?
Tu je preteklost še živa.
To je iz 17. stoletja.
- Menda ne! - O ja.
Neprecenljivo je.
Drži. To pohištvo je starejše od Združenih držav Amerike.
Bi se lahko navadil na tako razkošje?
Mogoče.
Navadno bi preostanek dneva
oziroma večino bivanja preživel v tem apartmaju.
Pa ne le zato, ker imam rad udobje.
Vem, da svet ponuja marsikaj.
Ampak če zapustim hotel in grem raziskovat tuj kraj, v katerem ne vem, kje sem...
To je povezano s tesnobo. Drži?
Pa vendar globoko v sebi vem, da ne bom okušal le reči z jedilnika.
Moram premagati tremo,
ugrizniti v kislo jabolko in se podati v Benetke.
- Monica? - Ja.
- Pozdravljeni. - Pozdravljeni.
- Boste kaj popili? - Vsekakor.
Lokalna piska o hrani Monica
je privolila, da mi pomaga. Najprej bova šla na kosilo.
Kadar odkrivate mesto, je po mojem najboljše,
da ga odkrijete skozi hrano.
Govoriva o več kot tisoč let stari republiki,
v kateri se čutijo vplivi iz vsega znanega sveta.
Jedi so zato precej drugačne od jedi preostale Italije.
Ali turisti v Benetkah pričakujejo najboljšo pico, kar so jo kdaj jedli?
Verjetno.
In so razočarani, ker pica nima zveze z Benetkami.
Pica izvira iz Neaplja.
V Benetkah naročite rižoto, ribje jedi, testenine.
To je beneška kulinarika.
Kako živahno!
Ja. Sem rekla, da vam bom pokazala beneško življenje.
To je lokalna ribarnica.
Imamo ene najboljših rib v Italiji, ker vsak dan dobimo sveže.
Ribe, zelenjava, pecivo. V Benetkah je vse povezano s hrano.
To rad slišim.
To je bacaro, gostilna.
Značilen lokal, v katerem Benečani jedo in pijejo.
To je eden najstarejših vinotočev v mestu.
Všeč mi je, kam to pelje.
In pokusili boste slavne cicchetti, ki jih vidite tukaj.
Cicchetti.
Izpeljanka iz latinske besede"ciccus", majhno.
Dobro.
Za kosilo nisem hotel uporabiti pridevnika majhno.
- Ja? Kako zelo lačni ste? - Hja...
No... Lahko bi pojedel vola.
Na srečo cicchetti ne pomeni ene,
temveč veliko vrst prigrizkov.
Vzeli boste več cicchetti.
Tradicionalno jih postrežejo z vinom.
To je raboso.
Neotesan bi bil, če se ne bi zmenil za ta običaj.
Kot vidite, ga točijo ohlajenega.
Zelo osvežilno je.
Ja, ampak vsebuje 13 % alkohola. Zato potrebujete...
Zraven morate pojesti veliko sendvičev, kajne?
Zato potrebujete veliko cicchetti.
Vino, ki ga je izbrala Monica, mi je vzbudilo tek.
Ko bi vsaj lahko enako rekel za njeno izbiro cicchetti!
Vsekakor bova vzela bakalar.
- To je polenovka, posušena trska. V redu? - Posušena riba trska?
Sušeno ribo pred obdelavo namakajo v sladki vodi.
72 ur. Pogosto jo zamenjajo.
- Aha. Ja. - Potem jo skuhajo in...
- Skuhajo? - Potem.
Monica, tole ravno ne vzbuja teka.
Navdušeni boste.
- Gotovo. Naj pokusim. - Všeč vam bo.
Ni zelo izrazitega okusa.
Ne, odlična je.
Ste to pričakovali?
Ne. Pričakoval sem mačjo hrano. Ampak v resnici je...
Slastna je.
To je moja ideja o uživanju v hrani...
- Ja. - Veste?
Okusni prigrizki, slastno vino
in nobenih velikih načrtov.
- V slogu Benečanov. - Ja.
Grozno se bom zredil.
Tehtal bom 120 kilogramov. In bil v rožicah.
Benetke imajo šest četrti.
Vse ponujajo preplet kulinaričnih lokalov in okusov.
Monica me je odpeljala v manj turistični Cannaregio.
To je edina košer pekarna
v vsej pokrajini Benetke. In ta je precej velika.
Res sva v Italiji, ampak čez judovsko delikateso je ni.
O ja.
- Vau. - Številnih izdelkov v vitrinah
ne najdete nikjer drugje na svetu.
"Bisse" je značilen beneški piškot.
- Mi je že všeč. - Vem.
Kar nadaljujte.
"Impade" je testo, nadevano z mandlji.
Verjetno izvira iz španske judovske skupnosti.
Judje z vseh koncev Evrope so se v Benetke začeli priseljevati
že v 13. stoletju.
To je eden najpomembnejših delov svetovne zgodovine.
To je judovski geto, prvi geto na svetu.
Kako, da je judovski geto nastal v Benetkah?
V mestu Benetke so leta 1516 sklenili,
da je najboljše, če skupnost živi v isti četrti.
Pozneje so Jude prvič v zgodovini ločili
od drugih skupnosti
in zato je beseda geto počasi dobila slab prizvok.
Ta segregacija je trajala dobrih 250 let.
To so ena od vrat.
Po policijski uri so jih zaprli. Nihče ni smel ne noter ne ven.
Vse do napada Francozov leta 1797.
Napoleon je sklenil odpreti vrata. Ne zato, ker bi mu bili Judje pri srcu,
ampak ker je imel rad njihov denar.
Torej...
Napoleon je bil eden boljših antisemitov.
Jud sem, zato se me to osebno dotika.
Res sva se oddaljila od običajnih turističnih poti.
Bi šel tja, če ne bi počel tega?
Verjetno ne.
Ker to ni nekaj, kar počnem na potovanjih.
Orjem ledino.
Mogoče je krivo vino.
Ne, kar naraven odziv je.
Po popoldnevu z obiljem zgodovine
je čas za večer z obiljem kalorij.
Ugotovil sem, kako v Benetkah jedo domačini.
Zdaj je čas, da odkrijem, kako večerja beneško plemstvo.
Jedel bom kot dož z nasmehom na obrazu.
V Grittiju so poskrbeli, da bo moja izkušnja izjemna.
Zame skrbi vrhunsko osebje.
Maurizio, videti ste kot hollywoodska zvezda.
- Vau. - Če bi bil jaz tako čeden,
bi bila moja kariera povsem drugačna.
Nocojšnji jedilnik sledi značilni beneški tematiki.
Ravioli v obliki gondole.
Uh, kako je dobro.
Vau.
Trska v fižolovi omaki s črnimi tartufi.
Navdušen sem. Hrana je izjemna.
Za konec pa sladica v obliki cigare.
Cigare zato, ker je naš prijatelj Hemingway
pri tej mizi kadil cigaro.
- To je miza Ernesta Hemingwaya? - Ja.
Vau, nenadoma me je zgrabila želja po pisanju.
Okrašeno z nečim resnično razkošnim.
To so zlati lističi. Užitni.
- Užitni? - Ja.
Pa naj še kdo reče,
da zlata ni mogoče jesti.
Vau.
Noro dobro je.
Božansko.
Si lahko mislite?
En večer takega razvajanja,
pa mi že tekne zlato.
Na letališču bo detektor kovin podivjal.
- Ne bojte se. - Ker...
- Ne, to ni... - ...sem pojedel tole?
Zbudil sem se v osupljiv beneški sončni vzhod.
Na srečo je voda še vedno tam, kot je bila zvečer.
Pred hotelom.
Čas je, da vstanem, se oblečem in naročim sobno strežbo.
Dobro jutro, g. Levy. Kako se počutite?
Dobro, Maurizio.
Zato potujem. Zaradi bivanja v takih hotelih.
Kaj načrtujete za danes?
Hja, ne vem.
Če bi bilo odvisno zgolj od mene,
bi nekaj ur sedel tukaj...
- Užival... - Počivali bi.
In morda spil kakšno kavo.
Kaj pa predlagate vi?
Da se izgubite v resničnih Benetkah.
- "Se izgubim v resničnih Benetkah"?
- Ja. - Da pohajkujete.
To ni moj slog.
In kako se je najbolje izgubiti v Benetkah?
Tako, da se v mesto podate z njegovim najslavnejšim prevoznim sredstvom,
z gondolo.
Uporabljati so jih začeli pred več kot 900 leti.
Plovne poti so bile takrat po mojem nekoliko drugačne.
Opažam avtobuse...
Dostavne čolne, taksije.
Promet v kanalih je zelo živahen.
Ampak včasih je treba tvegati.
- Pozdravljeni. - Pozdravljeni.
Usedite se.
No, pa pojdiva.
Če sem pošten, ima gondoljer...
- Kako vam je ime? - Alessandro.
Alessandro ima najboljšo frizuro v mestu.
To je glavni kanal. Canale Grande.
- Prometna konica je. - Ja.
Hkrati pa se tudi spretno izogiba drugim plovilom.
- Kako dolgo že to počnete? - Trideset let.
Očetu sem se pridružil, ko sem bil star 12 ali 13 let.
- Vaš oče je bil gondoljer? - Ja.
Moj oče, moj praded in ded. Ja.
Obrti se uči tudi moj sin.
Vau.
Družinska tradicija je.
- Ja. - Na to sem ponosen.
Neverjetno.
Zapustila sva Veliki kanal...
To je že bolje.
- Zdaj ste pravi gondoljer. - Ja.
Mesto začenjam doživljati tako,
kot so ga doživljali Alessandrovi predniki.
Na teh ulicah je zelo tihotno.
- Ja. - Samo prisluhnite.
Tiho je.
Voda je mirna.
Vstopamo v preteklost.
Prav prijetno je.
V blodnjaku kanalov
sem se popolnoma izgubil in v tem uživam.
Maurizio bi bil ponosen name.
- Pazite na glavo. - Na klobuk?
Ne, na... In na klobuk tudi.
Neverjetno, kako dolgo že gondoljerstvo
v Benetkah prehaja iz roda v rod.
A Alessandro mi je povedal, da imajo Benetke še starejšo
in redkejšo družinsko obrt.
Raziskovati poskušam kot pravi popotnik.
- Pozdravljeni. - Zdravo.
- Smem vstopiti? - Seveda.
Upošteval sem njegov nasvet in obiskal Eleonoro.
Eugene, to je moja dvojčica Sara.
- Zdravo. - To pa moja mama Sabrina.
Pozdravljeni.
Družina izdeluje lističe zlata za najboljše beneške rokodelce
in nekatere hotelske kuharske mojstre.
Lističi so tanjši od človeškega lasu. Izdelujejo jih z rokami...
In s sapo.
V tem bi bil lahko dober.
- Diham že vse življenje. - Tako. Pihnite v sredino.
Izdihnite.
Premočno.
S to folijo je nekaj narobe.
Ali pa s to mizico. Je enaka vaši?
Ja. Poglejte.
Ta natančni izdelek ustvarja
rokodelski mojster Marino.
Ciao, papà.
- Buongiorno. - Buongiorno.
Eleonorin oče.
Kaj se dogaja tukaj?
Moj oče Marino je zadnji tolkač zlata v Italiji oziroma v vsej Evropi.
Aha.
Ko sem vstopil v delavnico, sem bil zmeden.
Vidim, da ima... Podloge uporablja.
Zlato je med plastičnimi listi. Poglejte.
Ja, listi zlata so v plastiki.
Maloprej sem videl, kako nekdo po tem tolče z macolo
in gleda skozi okno.
Zakaj ne gleda, po čem tolče?
Prste ima zelo blizu kladivu.
- Ja. Petkrat. - Petkrat se je treščil po prstu?
Zame bi bilo že enkrat dovolj. Rekel bi: "Veste kaj? Raje grem prodajat čevlje."
Kolikokrat udari po...
Udari stokrat?
30.000-krat.
30.000-krat udari po tem?
Ja. Izdelava je enaka kot v 17. stoletju.
Bo roko zapustil znanosti?
Vi?
- Naj poskusim? - Ja.
Saj niste resni.
O bog! Grozno težko je.
Ne morem z eno roko.
Ne potrebujete mišic, ampak tehniko.
Ta poklic obstaja že stoletja.
Prenaša se z očeta na sina oziroma hčer in spet na sina...
Osupljivo.
Uničujem zlato?
Ne.
Nisem vajenec, ki ga potrebuje Marino.
Ta tradicija naj raje še naprej ostane v družini.
Vau. Tole pa res ni od muh.
Spet sem se zbudil v razkošnem sijaju Gritti Palacea.
Direktor hotela, g. Lorenzoni,
me je povabil v najsvetejšo hotelsko dvorano.
Tole bi vam rad pokazal. Steno slavnih v akvarelu.
Tega sem se domislil jaz.
Vau. Všeč so mi.
Krasni portreti.
Na tej steni so portreti najodličnejših gostov
v več kot 70 letih.
Tu so Greta Garbo,
- Humphrey Bogart, monaška princesa Grace. - Ja.
In od davi še čisto nov portret.
O, poglejte ga.
To je Eugene Levy.
Vau.
Lepo.
Vsaj upam.
Mimogrede, ti ljudje žal niso več...
Kako naj se izrazim? Niso več živi.
So... No, lepo ste se izrazili.
Vsi so mrtvi.
Ampak vseeno lepa zamisel.
Lepa in srhljiva.
Mogoče znamenje, da se bo zgodilo nekaj slabega.
Hvala, g. Lorenzoni.
- Bilo mi je v veselje. - Hvala.
Ne verjamem, da življenjsko zavarovanje krije potovanje pod kletvijo,
vendar bom tvegal, saj sem sprejel povabilo gondoljerskega prijatelja.
Z Alessandrom se dobim na drugem koncu mesta.
Benetke so v soncu veličastne.
Ko človek potuje po teh kanalih,
se hitro počuti kot domačin.
Lahko bi šel v službo.
Ali po mleko.
Neverjetno, ampak ljudje v Benetkah delajo.
Ne ukvarjajo se vsi s prevažanjem turistov.
Počnejo tudi druge stvari. Se preživljajo.
Tu se dogaja marsikaj.
Dok za popravila gondol deluje od 17. stoletja.
Imenujejo ga Squero in je eden najstarejših v Benetkah.
Alessandro.
- Buongiorno. - Je vse v redu?
- Ja. - Tole...
Alessandro je gondolo pripeljal na redni letni servis.
Pripravljamo jo.
- Splavili jo bomo čez nekaj minut. - Aha.
Rad bi me predstavil prav posebni osebi.
To je moj sin Samuel.
Zdravo.
- Samuel, boste boljši gondoljer od očeta? - Ja.
- Mislite? - Zagotovo.
Spominja me na sina.
Zelo samozavesten je.
- Ja. - To mi je všeč.
Samuel, boste dobili to gondolo,
- ko se bo vaš oče upokojil? - Ja.
Vau.
Čudovita je.
- To je njeno ime. Tukaj. - O, poglejte.
Roberta je moja žena.
Tam piše Alex.
Tukaj Samuel.
In Nicole, moja hčerkica.
Načrtujete še kaj otrok?
Ne, ni več prostora za...
- Zmanjkalo vam je prostora. - Ja.
Izdelava teh sijajnih gondol je zamudna.
Za vsako porabijo več kot 500 ur dela.
Končni izdelek je vreden 50.000 dolarjev.
Samuel bo podedoval zelo pomembno stvar.
Lepo je delati s sinom, kajne?
- Ja. Zelo lepo. - Ja. Vem.
- Ja. - Rad sem delal s sinom.
- Ja? - To je lepa izkušnja,
saj ne more vsak oče...
- Ja. - Delati s svojimi otroki.
Drži. Ja.
Alessandro, pustil vas bom, da v miru sestavite gondolo.
Vem, da se morate vrniti v kanale pred sončnim zahodom.
- Seveda. Ja. - A?
Oče in sin sodelujeta pri nečem, kar imata oba zelo rada.
To je nekaj posebnega.
Jaz sem s sinom delal sedem let.
Najteže sem se sprijaznil s tem, da se ne smem vmešavati.
Prepričan sem, da to čaka tudi Alessandra.
"Veste kaj? Nič vam ga ni treba več učiti.
Naj se osamosvoji.
Dovolite mu, da prevzame družinski posel."
Gondola je naposled pripravljena na splavitev.
Alessandro izpušča vajeti iz rok
in svoje mesto prepušča Samuelu.
- Se ne bo... - Ja.
...zaletel v zid?
Kanal je širok 11 metrov.
- Premalo, da bi zaplul počez. - Ja.
Zelo sem živčen.
Pred prihodom sem se nisem zavedal,
da je mesto sicer staro, a vseeno zelo živo.
Poglejte.
Živega ga ohranjajo družine.
Zgodovino ohranjajo živo družine.
S svojim delom in nadaljevanjem poklicev,
ki se prenašajo iz roda v rod.
Benetke so me očarale.
Odmaknil sem se od turističnih poti
in jih videl z očmi domačinov.
Spoznal njihovo hrano, zgodovino in običaje.
To me je zelo ganilo.
Tako potovanje je zame nekaj novega.
Verjetno se ne bi odpravil na ogled teh stvari.
Veste, kaj je zame najpomembnejše, ko nekam pridem?
To je bil vedno hotel. Še vedno je pomemben.
Rad posedam v hotelu.
Sam od sebe se ne bi odpravil raziskovati enkratnega utripa mesta.
Ne bi ga spoznal. A je to pomembno.
Zdi se mi, da je to zame nekaj zelo koristnega.
Prevedla Polona Mertelj