En stor filosof sa en gang: "Verden er en bok,
og de som ikke reiser, leser bare én side."
Jeg har lest noen sider, og jeg liker ikke boken noe særlig.
Av flere grunner gleder jeg meg ikke til å reise.
Når det er kaldt, er det ukomfortabelt.
Isbading naken?
- Ja. - Det er en fantastisk invitasjon.
Når det er for varmt, vel... Jeg er ukomfortabel.
Jeg kan ikke løpe så fort.
- Men jeg er 75 år. - Trenger du hjelp?
Nei, takk.
Og kanskje det er på tide å utvide horisontene mine.
Å, herregud.
Første gangen jeg har hatt neven i en elefantrumpe.
Det positive er at jeg bor på noen fantastiske hoteller.
Du store min. Dette er spektakulært.
Ulempen er at jeg har gått med på å utforske det som er utenfor.
- Forsiktig. - Sier du det?
- Vakkert fjell. - Det er en vulkan.
Er det en vulkan?
En verden jeg har unngått hele livet.
Sadie.
Herregud. Herregud. Herregud.
Bare å overleve ville vært fint.
Dette er siste gangen jeg drikker fem vodka med en finne.
Jeg gleder meg til å se Venezia.
Jeg har hørt at alle bør se Venezia før de forlater denne verden.
Det var en oppmuntrende tanke.
Her er jeg, altså.
Venezia, full av kultur og historie
og ofte utpekt som den vakreste byen på jorden.
Denne destinasjonen må bare utforskes.
Men det er sjelden jeg utforsker noe når jeg reiser.
Jeg kan kanskje ikke dette.
Hvordan kommer jeg til byen?
- Buongiorno, Eugene! - Buongiorno!
- Come stai? - Come stai?
Denne gamle farkosten er en venetiansk drosje...
Takk.
...og jeg får følge av min lokale guide og gensermodell Enrico
til hotellet.
ITALIA
Venezia ligger på mer enn 100 små øyer
i en lagune som er en del av UNESCOs verdensarv.
Her er Venezia. Så vakker.
- Byen stammer fra 800-tallet. - Fra 800-tallet?
Byen er over tusen år gammel, og var en gang et stort handelsimperium,
Europas rikeste metropol.
Nå tiltrekker byen seg fem millioner turister i året.
Kan det være et reisemål
hvor jeg slipper å bekymre meg?
- Venezia er bygd på pæler. - En by bygd på pæler?
- Ja, sir. - Kanskje ikke.
Hvor mye vekt tåler disse pælene?
Det er noe landsenkning, som er mer et regionalt problem.
Men noe som er interessant er at da byen ble til,
så var havnivået 1,5-2 meter lavere enn det er nå.
Ok.
Vi har altså en utrygg grunn og et stigende havnivå.
Bra jeg bare kan slappe av og...
Hode. Oi.
Vær klar for halshugging.
Broene skremmer meg. Enda en til.
Man må følge med hele tiden...
Pass hodet her. Dukk.
...for en tur til Venezia kan raskt være over.
Sitter hodet fremdeles fast? Bra. Vi er endelig framme.
- Vi er framme. Gritti Palace. - Så vakkert.
Et av Venezias mest eksklusive hoteller. Det andre hjem
for kongelige, milliardærer, Hollywood-kjendiser...
Det venter en cappuccino på den terrassen.
...og nå meg.
Takk.
Å, all luksusen jeg må tåle.
- God morgen, Mr. Levy. Velkommen. - Takk.
- Hyggelig. - Hyggelig.
Jeg er daglig leder, Paolo Lorenzoni, og Carlotta.
- Velkommen til Gritti Palace. - Det er svært vakkert.
Du vet du ikke er i Kansas når du kommer inn her.
- Ja. Nydelig. - Det eldste palasset i Venezia.
Gritti-navnet kommer fra doge Andrea Gritti.
- Var dogen i Venezia? - Ja. Dogen var som en konge.
Oi.
Men visstnok ikke en glad konge.
Det kaller jeg en surpomp.
Du bør smile litt når noen lager et portrett.
Bare litt bedre humør.
La meg vise deg biblioteket vårt.
Under den sure dogens blikk får gjestene beskjed om å skrive seg inn.
Det er en dyrebar bok. Vi kaller den for "gullboken".
Du ser her... Her er Ernest Hemingways signatur.
- "Ernest... Hemingway." - Hemingway.
- Så har vi... - Oi.
- "Liberace." - 19. juli.
- Som tegnet lysestaken på... - På pianoet.
I tilfelle de ikke visste det var Liberace.
- Det er virkelig et "hvem er hvem"... - Charlie Chaplin.
...av enhver som er noen.
"Prinsesse Margaret." Hun skrev bare "Margaret"?
- "Margaret", ja. - Ja.
Sikker på at det er prinsessen?
- Jeg håper det. - Ok.
Håper ikke du senker standarden ved å la meg være her.
Men jeg har ikke blitt bedt om å signere, så det sier jo sitt.
Jeg la merke til flekkene på noen av sidene.
Som om noen har sølt Bellini her.
Om det er skader, kommer de fra den var under vann.
Slapp noen den i vannet?
Nei, det var høyvann. Noe vann slapp inn.
Oi. Det er...
Kommer høyvannet inn?
- Ja. - Ok.
Får klientellet noen som helst rabatt når de...
- Nei. De betaler mer. - Det er oversvømmelse. De betaler mer?
Ja, det er en ny opplevelse.
En opplevelse man ikke får på andre hoteller.
Heldigvis er rommet mitt i andre etasje. Vi krysser fingrene
for at jeg ikke finner sokkene i kanalen.
Oi sann.
Hva synes du om rommet, Mr. Levy?
Det er nydelig.
Det er et rom fullt av historie og kunst.
Alt du ser her, stukkaturen, freskene, alt er originalt.
Alt er 100 % venetiansk.
Her ser du ekte gull.
- Det er ekte gull? - Bladgull, ja.
Er det gjort i Venezia?
- Ja. - De er ikke importert?
- Nei, absolutt ikke. - Jøss.
- Da må det være en dyr stol. - Ja, selvfølgelig.
Jeg får komme inn med en neglefil og skrape litt her.
Jeg føler meg litt utilpass her.
Du vet... Bladgull på møblene?
Det er litt som den gamle verden.
Dette er fra 1600-tallet.
- Nei! - Jo. Det er uvurderlig.
Ja, det stemmer. Møblene er eldre enn USA.
Kunne jeg vent meg til slik luksus?
Jeg... Kanskje.
Vanligvis ville jeg tilbragt dagen og resten av oppholdet i suiten.
Og ikke bare fordi jeg liker litt luksus.
Jeg vet det er mye å se i verden...
...men å forlate hotellet og utforske når jeg er på et sted jeg ikke er kjent,
det gir meg en del angst, tror jeg. Ja.
Men jeg vet at det er mer å prøve her enn bare hotellets meny.
Jeg må komme meg over denne angsten,
gjøre noe nytt og gå ut i Venezia.
- Monica? - Ja.
- Hyggelig. - Hyggelig.
- Vil du ha noe å drikke? - Ja, det vil jeg absolutt.
Monica, en matskribent,
skal hjelpe meg, og hun mener vi bør begynne med lunsj.
Jeg synes man alltid bør oppleve en by gjennom maten den har.
Dette er en republikk som er mer enn tusen år gammel
med innflytelser fra hele verden.
Maten her er veldig annerledes enn i resten av Italia.
Når turister kommer hit, forventer de å få den beste pizzaen de har spist?
Antakelig. Og de blir skuffet, for det har ingenting med Venezia å gjøre.
Pizza kommer fra Napoli.
I Venezia spiser man risotto, fiskeretter, pastaretter.
Det er det maten her handler om.
Det er mye folk.
Ja. Jeg skulle vise deg Venezias liv. Her er en fiskeforretning.
Vi har kanskje den beste fisken i Italia fordi den er fersk hver dag.
Man går fra fisk til grønnsaker til kaker. Her er det maten som teller.
Mmm. Det høres deilig ut.
Dette er en bacaro, en osteria.
Et typisk sted hvor folk her spiser.
Dette er et av de eldste vinstedene i byen.
Jeg liker dette.
Du skal få prøve den kjente cicchetti, som du ser her.
Cicchetti.
Det kommer fra det latinske ordet "ciccus", som betyr "liten".
Ok.
Jeg håpet ikke å høre ordet "liten" om lunsjen vår.
- Ja? Hvor sulten er du? - Jeg...
Vel... Jeg er ganske så sulten, som de sier.
Heldigvis er ikke cicchetti bare én,
men mange typer fingermat.
Du kan ta et par cicchetti.
Det serveres tradisjonelt med vin.
Dette er Raboso-vin.
En tradisjon man ikke bør ignorere.
Den serveres kald. Den er avkjølt.
Veldig frisk.
Ja, men ikke bli lurt. Den er på 13 %. Derfor trenger du...
Du trenger noen brødskiver til denne, ja.
Derfor trenger du mye cicchetti.
Monicas vinvalg gjør at jeg slapper av til lunsjen.
Skulle ønske jeg følte det samme om valget av cicchetti.
Vi må absolutt ha baccalá.
- Det er tørket torsk. - Tørket torsk?
Tørket torsk som er utvannet ved å bløtlegges i ferskvann,
som skiftes ofte over 72 timer.
- Ja. - Så kokes den, og så...
Og så kokes den? Du får det ikke til å høres fristende ut.
Du vil elske det.
- Sikkert. La meg prøve. - Det vil du.
Den er ikke særlig sterk.
- Nei, den er god. - Forventet du det?
Nei, jeg forventet kattemat.
Det er veldig godt.
Dette er det jeg tenker på som god mat.
Små, smakfulle biter, nydelig vin,
og ikke noe særlig annet på planen.
- Det er den venetianske måten. - Jeg ville lagt på meg.
Jeg ville vært 120 kg og full nå.
Det er seks distrikter i Venezia, hvert med sine retter og smaker.
Monica fører meg utenfor allfarvei til Cannaregio-distriktet.
Dette er det eneste kosher-bakeriet
i provinsen Venezia, en stor provins.
Selv i Italia finner man ikke noe bedre enn en jødisk delikatesse.
- Oi. - Mange av tingene du ser her
finner du ingen andre steder i verden.
"Bisse" er en typisk kake fra byen.
- Jeg elsker det alt. Fortsett. - Ja.
"Impada" er paideig fylt med mandler.
Vi tror de kommer fra de spanske jødene.
Jøder fra hele Europa bosatte seg i Venezia så tidlig som på 1200-tallet.
Dette er en av de viktigste delene av verdenshistorien.
Dette er en jødisk getto, og det var verdens første getto.
Hvordan fikk man en jødisk getto i Venezia?
I 1516 bestemte byen
at det var fornuftig om hele fellesskapet bodde sammen.
Etter hvert segregerte de, for første gang i historien,
jødene fra de andre fellesskapene.
Og sakte, men sikkert, har ordet "getto" blitt til et grusomt ord.
Denne segregasjonen varte i over 250 år...
Her er en av portene.
Den ble stengt da det var portforbud. Ingen kom inn eller ut.
...til franskmennene invaderte i 1797.
Napoleon åpnet portene, ikke fordi han likte jødene så godt,
men fordi han likte pengene deres.
Så...
Napoleon var en av de bedre antisemittene?
Det rører ved meg fordi jeg er jøde.
Det var utenfor allfarvei, det er sikkert.
Ville jeg gått hit om jeg ikke gjorde dette?
Antakelig ikke.
Fordi det ikke er det jeg gjør når jeg reiser.
Det legger seg på minnet.
Kan være Raboso-en.
Men, nei... Jeg tror det bare er meg.
Etter en historierik dag, går vi til en kaloririk kveld.
Jeg har fått vite hvordan venetianerne spiser.
Nå skal jeg få spise som en kongelig venetianer.
Jeg skal spise som en doge med et smil om munnen.
Og for å få mest mulig ut av opplevelsen,
har Gritti satt en av sine beste ansatte til å passe på meg.
Du ser ut som en Hollywood-stjerne, Maurizio.
- Wow. - Om jeg så sånn ut da jeg begynte,
ville karrieren min blitt helt annerledes.
Kveldens meny har et venetiansk tema:
Ravioli formet som gondoler.
Oi, det var godt.
Wow.
Torsk med cannellini-saus og svart trøffel.
Jeg blir så opprømt, for dette er utmerket mat.
Og til slutt en dessert formet som en sigar.
Sigaren er fordi vår venn Hemingway røkte sigar her ved dette bordet.
- Er det Ernest Hemingways bord? - Ja.
Wow. Jeg får plutselig lyst til å skrive.
Pyntet med noe for en svært rik gane.
Det er bladgull. Spiselig.
- Spiselig? - Ja.
Jeg kan forstå å spise 24 gull-erøtter, men å spise gull er noe annet.
Wow.
Det er helt sykt godt.
Så, så godt.
Kan du tro det?
Etter bare én natt med luksus her har jeg fått smaken på gull.
Jeg kommer ikke gjennom metalldetektoren
- nå som jeg har spist dette. - Ikke bekymre deg.
Jeg har våknet til en fantastisk soloppgang.
Heldigvis er vannet der jeg forlot det: Utenfor hotellet.
Jeg må stå opp, kle på meg og bestille romservice.
- God morgen, Mr. Levy. Hvordan har du det? - Bra, Maurizio.
Jeg reiser for å kunne være på hoteller som dette.
- Hva er planen din i dag? - Jeg vet ikke helt.
Hvis det var opp til meg, ville jeg sittet her i noen timer...
Bare føle på det hele og kanskje ta en kaffe eller to.
Men hva ville du foreslå?
Du bør fordype deg i det virkelige Venezia.
- "Det virkelige Venezia"? - Forsvinne.
- Bare gå ut og forsvinne. - Det er absolutt ikke meg.
Hva er den beste måten å forsvinne på her?
Det er visstnok å ta en tur på byens mest berømte fartøy: En gondol.
Gondolene kom hit for over 900 år siden.
Jeg regner med at kanalene så litt annerledes ut da.
Jeg ser at det er busser,
varetransport, drosjer.
Det er travelt der ute. Det er mye som skjer på vannet.
Den som intet våger...
- Hei. - Hei. Du kan sette deg.
Ok. Vi drar.
Og denne gondolføreren...
- Hva heter du? - Alessandro.
...Alessandro, har ikke bare byens beste hår...
Dette er hovedkanalen, Canal Grande.
- Det er rushtid. - Ja.
...men er også flink til å unngå trafikken.
Hvor lenge har du gjort dette?
I 30 år. Jeg begynte sammen med faren min da jeg var 12-13 år gammel.
- Var han også gondolfører? - Ja.
Faren min, oldefaren min og bestefaren min. Ja.
Og sønnen min lærer nå å bli gondolfører.
- Wow. - Det er en familietradisjon.
- Ja. - Jeg er stolt av det.
Utrolig.
Vi beveger oss lenger unna Canal Grande...
Det var bedre.
- Nå er du en ekte gondolfører. - Ja.
...og jeg får oppleve selve byen slik Alessandros forfedre opplevde den.
Det er svært stille i disse gatene.
- Ja. - Lytt.
Det er ingen lyder. Vannet er stille.
Det er historie. Det er faktisk ganske nydelig.
I kanalenes labyrint forsvinner jeg helt, og jeg elsker det.
Maurizio ville vært stolt.
Pass hodet ditt.
- Hatten min? - Og hatten din.
Tenk hvor lenge gondolførernes jobb har gått i arv i Venezia.
Men Alessandro forteller om enda eldre og sjeldnere familiebedrifter i byen.
Jeg prøver å oppleve det som en ekte reisende.
- Hallo. - Hei.
- Får jeg komme inn? - Vær så god.
Jeg følger hans råd og skal møte håndverker Eleonora.
Dette er min tvillingsøster Sara...
- Hyggelig. - ...og min mor Sabrina.
Hyggelig.
Familien produserer bladgullet som brukes av Venezias beste håndverkere
og enkelte hotellkokker.
Hvert blad er tynnere enn et hårstrå og laget for hånd...
...og med pust.
Kanskje jeg kunne gjøre det. Jeg har pustet hele livet.
Sånn. Blås i midten.
Blås.
For mye.
Det er noe galt med folien. Det kan være bordet. Er det som ditt?
Ja. Se.
Å lage dette delikate presisjonsteknikk-produktet
er jobben til mesteren Marino.
Ciao, papà.
- Buongiorno. - Buongiorno.
Eleonoras far.
Hva skjer her inne?
Faren min, Marino, er den siste gullslageren i Italia og Europa.
Ok.
Da jeg først kom inn, visste jeg ikke hva jeg skulle tro.
Jeg ser at det er polstring.
Gullet ligger mellom plasten. Se.
Ja, bladgull i plasten.
Jeg så noen som sto og slo med en slegge
og så ut av vinduet.
Hvorfor ser han ikke på det han slår? Fingrene er så nær hammeren.
- Ja. Fem ganger. - Har han slått fingrene fem ganger?
Én gang ville vært nok for meg før jeg sa: "Kanskje jeg bør selge sko."
Hvor mange ganger...
Må han slå det hundre ganger?
Han slår 30 000 ganger.
Han slår 30 000 ganger?
Ja. Vi driver produksjonen som på 1600-tallet.
Vil han donere armen til legevitenskapen?
Du?
- Skal jeg prøve? - Ta den. Ja.
Tuller du? Herregud! Den veier et tonn!
- Jeg klarer ikke det med én arm. - Ikke muskler, men teknikk.
Dette er et yrke som har blitt utført i hundrevis av år,
som har gått i arv fra far til sønn til datter til sønn.
Fascinerende.
Ødelegger jeg gullet?
Nei.
Jeg er ikke den lærlingen Marino trenger.
Og denne tradisjonen bør forbli i familien.
Wow. Det var noe for seg.
Jeg våkner igjen opp til Gritti Palaces overdådige luksus.
Daglig leder, Mr. Lorenzoni,
vil ta meg med til hotellets aller helligste.
Jeg vil så gjerne vise deg vår vegg med kjendiser i vannfarger.
Det var min idé.
Wow. Jeg elsker det. Jeg elsker måten det er gjort på.
Denne veggen viser de mest kjente gjestene fra de siste 70 årene.
Vi har Greta Garbo, Humphrey Bogart, Grace av Monaco.
Og denne morgenen har de et nytt bilde.
Se hvem det er.
Det er Eugene Levy.
Wow. Det var hyggelig.
Jeg håper iallfall det.
Forresten... Disse menneskene
lever dessverre ikke lenger.
De... Det er en god måte å si det på.
De er alle døde.
Det var veldig hyggelig.
Hyggelig og skremmende.
Det kan være et tegn på at noe ille vil skje.
Takk skal du ha, Mr. Lorenzoni.
- Bare hyggelig. - Takk. Ja.
Jeg tror ikke livsforsikringen dekker reiser under en forbannelse,
men jeg tar sjansen, for jeg skal møte min gondolvenn,
Alessandro, på den andre siden av byen.
Venezia i sollyset. Nydelig.
Når man reiser på kanalene,
tar det ikke lang tid før man føler seg som lokalkjent.
Jeg kunne vært på vei til jobben. Eller på vei til å kjøpe melk.
Det fantastiske er at Venezia er en by hvor folk bor og arbeider.
Det handler ikke bare om å flytte rundt på turistene.
Det er forretningsvirksomhet. Folk har jobber.
Det skjer noe her.
Dette gondolverkstedet fra 1600-tallet,
et såkalt "squero", er et av Venezias eldste.
Alessandro.
- Buongiorno. - Går det bra?
Alessandros gondol har nettopp fått sin årlige service.
Vi forbereder båten. Vi er klare til å dra om noen minutter.
Han vil jeg skal møte noen.
- Dette er Samuel, sønnen min. - Hei.
Vil du bli en bedre gondolfører enn faren din?
Ja.
- Tror du det? - Sikkert.
Minner meg om min sønn.
Han har nok selvtillit.
- Ja. - Bra.
- Overtar du båten når faren din slutter? - Ja.
Wow. Det er en nydelig båt.
- Det er navnet på båten. - Se.
Roberta er kona mi. Der er Alex.
Her er Samuel. Og Nicole, min lille datter.
Skal du ha flere barn?
Nei, det er ikke plass...
- Ikke mer plass. - Nei.
Det ligger mye arbeid i disse gondolene.
Det må til 500 arbeidstimer fra venetianske håndverkere.
Det ferdige produktet er verdt $ 50 000.
Når Samuel arver båten, så er det en viktig hendelse.
- Er det hyggelig å jobbe med sønnen din? - Ja, det er veldig hyggelig.
- Enig. - Jeg elsket det. Det er en god opplevelse.
Ikke alle fedre får sjansen til å jobbe med barna sine.
Det er sant.
Vel, Alessandro, jeg skal la deg få sette båten sammen igjen.
- Du må få den på vannet før solen går ned. - Ja.
Her har vi en far og sønn med en lidenskap for jobben.
Det er virkelig spesielt.
Jeg fikk jobbe med sønnen min i sju år.
Jeg måtte lære å trekke meg litt tilbake og la ham gjøre det.
Jeg er sikker på at Alessandro vil oppleve det samme.
"Du trenger ikke lære ham noe mer. Bare la ham gjøre det.
Trekk deg tilbake og la ham overta familiebedriften."
Gondolen er endelig klar til å settes på vann,
og Alessandro vil trekke seg tilbake
og la Samuel ta hans plass.
Vil den ikke bare gå rett fram og inn i muren?
Kanalen er 11 meter.
- Det er båten din også. - Ja.
Jeg er veldig nervøs.
Det jeg ikke var klar over før jeg kom hit,
var at selv om byen er gammel, så er den absolutt levende.
Se på det.
Det er familiene som har holdt byen i live.
Det er familiene som har holdt liv i historien
ved å gjøre det arbeidet de gjør og fortsette med yrkene
som går i arv fra generasjon til generasjon.
Jeg har blitt forført av Venezia.
Jeg har fått se byen utenom allfarvei gjennom lokalbefolkningens øyne.
Maten, historien og tradisjonene. Det har virkelig rørt ved meg.
Det er en helt ny måte å reise på for meg.
Jeg ville vanligvis ikke gått ut for å se noe sånt.
Hva er det viktigste for meg når jeg kommer til et sted?
Det pleide å være hotellet, og det er fremdeles viktig.
Jeg elsker å være på hotellet,
men jeg ville ikke ha reist rundt og opplevd hva som gjør det til en unik by.
Jeg ville ikke visst det, men det er viktig å vite det.
Så jeg begynner å tro at dette er noe veldig bra for meg.
Tekst: Tina Shortland