Kaip yra pasakęs vienas didis filosofas: „Pasaulis yra knyga,
ir nekeliaujantys žmonės perskaito tik vieną puslapį.“
Turiu pasakyt,
kad perskaičiau kelis puslapius, ir pati knyga man ne itin įdomi.
Kelionės manęs nevilioja dėl kelių priežasčių.
Kai per šalta,
man nesmagu.
Maudynės lediniame vandenyje nuogam?
- Taip. - Pasiūlymas žavingas.
Kai per šilta, atspėkite? Man nesmagu.
Taip greit negaliu.
- Bet man - 75-eri. - Padėti?
Ne, viskas gerai.
Gal metas praplėsti horizontą.
Dievulėliau.
Pirmąsyk kišau ranką drambliui į subinę.
Privalumai:
neįtikėtini viešbučiai.
Vajė. Tai bent vaizdas.
Su sąlyga, jog sutiksiu patyrinėti aplinką.
- Žiūrėkite po kojomis. - Tai jau tikrai.
- Nuostabus kalnas. - Ugnikalnis.
Ugnikalnis?
Tą pasaulį, kurio visą gyvenimą vengiau.
Seide.
O Dieve.
Būtų puiku tiesiog išgyventi.
Daugiau niekada negersiu penkių degtinių su suomiu.
Labai džiaugiuosi, kad esu Venecijoje,
nes man sakė, jog kiekvienas turi pamatyti Veneciją prieš palikdamas šią Žemę.
Optimistiška mintis, tiesa?
Taigi, aš čia.
VENECIJA
Venecija, alsuojanti kultūra bei istorija,
ir nuolat skelbiama gražiausiu miestu pasaulyje.
Be jos negali apsieiti jokia kelionių apžvalga.
Tačiau keliaudamas aš retai kada tyrinėju miestus,
tad patirties šioje srityje neturiu.
Kaip pateksiu į šį miestą?
- Buongiorno, Judžinai! - Buongiorno!
Come stai?
Šis vintažinis laivas - Venecijos vandens taksi...
Dėkoju.
...vairuojamas vietos gido bei megztinių modelio Enriko,
nuplukdys mane iki viešbučio.
ITALIJA
Venecija įsikūrusi lagūnoje, kurią sudaro
virš šimto tokio grožio salelių, jog ši vietovė saugoma Pasaulio paveldo.
Venecija. Nuostabu.
Miestas įkurtas devintame amžiuje.
Devintame amžiuje?
Šis daugiau nei tūkstančio metų
amžiaus miestas kadaise buvo judrus galingos imperijos centras,
turtingiausias Europos miestas.
Dabar į jį suplaukia apie penkis milijonus turistų kasmet.
Ar aš pagaliau atvykau ten,
kur neturėsiu dėl ko nerimauti?
Venecija pastatyta ant polių.
Miestas stovi ant polių?
Taip, pone.
Panašu, kad ne.
Ir kokį svorį gali atlaikyti šie poliai?
Jie šiek tiek sminga gilyn, ir tai - vietinė bėda.
Bet, Judžinai, įdomu tai, jog tada, kai šis miestas
buvo statomas,
jūros lygis buvo pusantro ar dviem metrais žemesnis nei dabar.
Aišku.
Taigi, netvirtas pamatas ir kylantis jūros lygis.
Smagu žinoti, kad galiu atsipūsti ir...
Galvą.
Pasiruoškite netekti galvos.
Šie tiltai mane gąsdina. Dar vienas.
Turi būt budrus kiekvieną sekundę...
Saugokite galvas, pasilenkite žemyn.
...nes kelionė į Veneciją gali netikėtai ir tragiškai baigtis.
Galva vietoje? Puiku.
Pagaliau atplaukėme.
Štai, Judžinai. „Gritti Palace“.
Nuostabus.
Vienas ypatingiausių Venecijos viešbučių,
„Gritti Palace“ tampa laikinais namais
karališkųjų giminių atstovams, milijardieriams, Holivudo žvaigždėms...
Šioje terasoje tikrai išgersiu kapučino.
...o dabar - ir man.
Ačiū.
Kokią prabangą teks iškęsti.
Labas rytas, pone Levi.
- Sveiki atvykę į „Gritti“. - Dėkoju.
- Malonu susipažinti. - Malonu susipažinti.
Aš - generalinis direktorius Paolas Lorenzonis ir Karlota.
Sveiki atvykę į „Gritti Palace“, pone Levi.
Čia labai gražu.
Vos tik įžengęs supranti, kad tu jau - ne Kanzase.
Taip. Nuostabu.
„Gritti“ - seniausi rūmai Venecijoje.
„Gritti“ pavadinimas - dožo Andrėjo Gričio pavardė.
- Venecijoje buvo dožas? - Taip. Dožas buvo lyg karalius.
Tai bent.
Kaip matau, ne itin laimingas karalius.
Išties rūškana veido išraiška.
Negi sunku nors šiek tiek nusišypsoti, kai tapo tokį prabangų tavo portretą?
Kad šiek tiek linksmiau būtų.
Parodysiu jums mūsų biblioteką.
Stebint rūškanam dožui,
„Gritti“ itin svarbūs lankytojai prašomi pasirašyti svečių knygoje.
Tai mūsų vertingoji knyga. Mes ją vadinam „aukso knyga“.
Iškart matote Ernesto Hemingvėjaus parašą.
„Ernestas...“
- Hemingvėjus. - „...Hemingvėjus.“
- Dar turime... - Tai bent.
- „Liberačis“. - Liepos devyniolikta.
Kuris nupiešė kandeliabrą ant savo...
Taip, ant pianino.
Tam atvejui, jei kas nežinos, jog čia - būtent tas Liberačis.
Ši knyga - tiesiog „Kas yra kas“...
Čarlzas Čaplinas.
...visi, kas nors kiek įžymūs.
„Princesė Margaret“. Taip ir užrašė: „Margaret“?
- „Margaret“, taip. - Taip.
Čia tikrai princesė Margaret?
- Tikiuosi. - Aišku.
Tikiuosi, įsileidęs čia mane,
nenuleisite savo kartelės.
Tačiau tai, jog manęs nebuvo paprašyta pasirašyti,
yra iškalbingas faktas.
Pone Lorenzoni, matau, puslapiai dėmėti,
lyg kažkas būtų išpylęs ant jų „Belinį“.
Ne, knyga buvo apsemta.
Kažkas numetė šią knygą į vandenį?
Ne, buvo potvynis. Tada ir apsėmė.
Tai kaip...
Vadinasi, viešbutis buvo apsemtas.
- Taip, teisingai. - Taip.
Ar lankytojai gavo kokią nuolaidą, kai juos...
- Ne. Jie moka daugiau... - Apsemtas pirmas viešbučio aukštas...
Jie mokėjo daugiau už tai?
Taip, tai patirtis. Nauja patirtis.
Tokios patirties kituose viešbučiuose negausi.
Laimei, mano kambarys - pirmame aukšte,
taigi, sukryžiuoju pirštus,
kad, neduokdie, man pabudus, kanale neplaukiotų mano kojinės.
Vajė.
Taigi, pone Levi, kaip jums patinka kambarys?
Nuostabus.
Čia daug meno ir istorijos.
Viskas, ką čia matote, tinkas, freskos - originalūs.
Viskas yra grynai venecijietiška.
Štai čia jūs matote tikrą auksą.
- Čia tikras auksas? - Aukso lakštai. Taip, tikras.
Jis gaminamas čia, Venecijoje, jūs ne...
- Venecijoje. - Šios kėdės neimportuotos?
Ne. Tikrai ne.
Tai bent.
- Ši kėdė, regis, brangi. - Taip, žinoma.
- Tiesa? Nes... - Taip, tiesa.
Galima ateiti čia su dilde nagams
ir pagrandyt, suprantate?
Tai - ne visai įprastinė mano aplinka.
Paauksuoti tikru auksu baldai?
Tai - išsaugotas Senasis pasaulis.
Šis baldas - XVII amžiaus.
- Ne! - O, taip.
Jis neįkainojamas.
Taip, tiesa. Baldai - senesni už Jungtines Valstijas.
Ar man pavyks priprasti prie tokios prabangos?
Aš... Galbūt.
Įprastai likusią dienos dalį,
o gal ir likusias dienas praleisčiau čia, šiame liukse.
Ir ne tik dėl to, jog man patinka komfortas.
Žinau, pasaulyje dar yra ką pamatyti...
bet išeiti iš viešbučio
į nepažįstamą miestą, kur viskas nežinoma,
man kelia nerimą, suprantate? Manau. Taip.
Bet giliai širdy žinau, kad čia yra ką paragauti, ne vien viešbučio meniu.
Man teks įveikti jaudulį,
išeiti iš savo komforto zonos į Veneciją.
- Monika? - Taip.
- Malonu susipažinti. - Ir man malonu.
Išgersite ko nors?
Žinoma, išgersiu.
Vietos maisto kritikė Monika
sutiko man padėti ir pasiūlė pradėti nuo priešpiečių.
Aš manau, kad geriausias būdas susipažinti su miestu -
per jo maistą.
Esame virš tūkstančio metų senumo respublikoje, patyrusioje daugybę
įtakos iš viso pasaulio.
Čia maistas labai skiriasi nuo likusios Italijos.
Kai turistai atvyksta į Veneciją,
ar jie tikisi paragauti skaniausios picos?
Taip, galbūt.
Ir jie nusivilia, nes pica nėra susijusi su Venecija.
Picos tėvynė - Neapolis.
Venecijoje derėtų ragauti rizotą, žuvies, makaronų patiekalus.
Tai - Venecijos virtuvė.
Daugybė žmonių.
Taip. Norėjau parodyti jums Venecijos gyvenimą.
Čia vietos žuvies pardavėjai.
Čia - vienos geriausių žuvų Italijoje, nes kasdien jos - šviežios.
Žuvis, daržovės, pyragai. Venecijoje labai svarbus maistas.
Muzika mano ausims.
Taigi, čia - bacaro, užeiga.
Tipinė vieta, į kurią venecijiečiai ateina pavalgyt ir išgerti.
Ši vyninė - viena seniausių užeigų mieste.
Man patinka, kur link sukasi kalba.
Ir aš pasiūlysiu jums paragauti įžymiųjų cicchetti, kuriuos dabar matote.
Cicchetti.
Jų pavadinimas kilo iš žodžio „ciccus“. Lotyniškai tai reiškia „mažą“.
Aišku.
„Mažas“ nėr tas žodis, kurio tikėjausi.
- Taip? Ar labai esate alkanas? - Aš...
Aš gana alkanas, kaip sakoma.
Laimei, cicchetti reiškia ne vieną,
bet daug skirtingų užkandžių.
Suvalgykite porą cicchetti.
Tradiciškai jie tiekiami su vynu.
Tai - Raboso vynas.
Būtų nemandagu atsisakyti tradicijų.
Pastebėkite, vynas - atšaldytas.
Labai, labai gaivina.
Tiesa. Bet neapsigaukite, jis - 13 proc. stiprumo. Todėl būtinai...
Su juo reikia suvalgyt daug sumuštinukų.
Todėl reikia valgyt daug cicchetti.
Monikos išrinktas vynas mane nuteikė maloniai.
Norėčiau pasakyti tą patį apie jos išrinktus cicchetti.
Būtinai valgom baccalá.
- Su džiovinta menke. Suprantat? - Džiovinta menkė?
Džiovinta menkė, mirkyta vandeny
72 valandas nuolat kečiant vandenį.
- Taip. - Tada verdama, o tada...
- Dar verdama? - Taip.
Skamba ne itin skaniai, Monika.
Jums patiks.
- Neabejoju. Ragauju. - Aš manau, kad jums patiks.
Nėr taip stipru, kaip gali pasirodyti.
Ne, labai skanu.
Ar tikėjotės kažko panašaus?
Ne. Aš tikėjausi kačių maisto, bet iš tiesų...
Labai skanu.
Man patinka toks valgis...
- Taip. - ...suprantat?
Skanūs nedideli kąsneliai, nuostabus vynas,
ir be jokių ypatingų lūkesčių.
- Taip mėgsta venecijiečiai. - Taip.
Aš priaugčiau daug svorio.
Dabar sverčiau 122 kg, suprantate? Ir dar būčiau girtas.
Venecijoje yra šeši rajonai.
Tikras įvairių kulinarinių skonių švediškas stalas.
Monika mane veda tolyn nuo turistų praminto tako Kanaredžijo rajone.
Ypatinga vieta - vienintelė košerinė kepykla
Venecijos provincijoje. O ši provincija - gana didelė.
Net jei mes Italijoje...
- Taip. - ...nieko nėr geriau už žydų užkandinę.
Taip.
Daugelio čia matomų kepinių
nerasite niekur kitur pasaulyje.
„Bisse“ - tipinis miesto sausainis.
- Man jau patinka. - Žinau.
Gerai. Tęskite.
Taigi, empada - pyragėlis su svogūnais.
Spėjame, kad jį imta gaminti ispanų ir žydų bendruomenėje.
Žydai iš visos Europos ėmė kurtis Venecijoje
jau XIII amžiuje.
Esame vienoje svarbiausių vietų pasaulio istorijoje,
nes čia - žydų getas, pirmas getas pasaulyje.
Kaip Venecijoje atsirado žydų getas?
1516 metais Venecijos miesto valdžia nusprendė,
jog visai bendruomenei geriau gyventi vienoje vietoje.
Metams bėgant jie tiesiogine šio žodžio prasme atsiskyrė, pirmąsyk istorijoje,
žydai nuo kitų bendruomenių.
Tad ilgainiui, iš lėto, žodis „getas“ įgavo neigiamą reikšmę.
Šis atsiskyrimas truko pustrečio šimtmečio...
Tai - vieneri iš vartų.
Išmušus komendanto valandai, niekas negalėjo nei įeiti, nei išeiti.
...iki Prancūzijos užpuolimo 1797 m.
Napoleonas atvėrė geto vartus, bet ne iš meilės žydams,
o iš meilės jų pinigams.
Taigi,
Napoleonas, regis, buvo vienas tų geresnių antisemitų.
Man tai svarbu asmeniškai, nes pats esu žydas.
Tai nebuvo įprastinis turistinis maršrutas, be abejonės,
bet ar būčiau čia atvykęs, jei ne šis projektas?
Sakyčiau, ne.
Nes paprastai keliaudamas to nedarau.
Taigi, buvau šiek tiek priblokštas.
Bet gal tai - dėl Raboso.
Bet ne, manau, tai mano jausmas.
Po turtingos istorija dienos
atėjo metas turtingam kalorijomis vakarui.
Sužinojau, kaip valgo vietos gyventojai.
Atėjo metas susipažinti su Venecijos didikų valgymo įpročiais.
Aš vakarieniausiu kaip dožas su šypsena.
Norėdama užtikrinti geriausią patirtį,
mano priežiūrai „Gritti“ vadovybė paskyrė vieną geriausių savo darbuotojų.
Mauricijau, atrodai kaip Holivudo kino žvaigždė.
Jei būčiau taip atrodęs,
mano karjera būtų susiklosčiusi kitaip.
Šio vakaro meniu - Venecijos tema.
Gondolų formos ravioliai.
Vajė, kaip skanu.
Menkė su grietinėlės padažu ir juoduoju triufeliu.
Aš sujaudintas, nes šis maistas - nepaprastai nuostabus.
Ir pabaigai - cigaro formos desertas.
Cigaras mūsų draugo Hemingvėjaus garbei,
nes jis rūkė sėdėdamas būtent prie šio stalo.
- Tai Ernesto Hemingvėjaus stalas? - Taip.
Tai bent, staiga pajutau norą rašyti.
Deserto papuošimas buvo skirtas itin išlavintam gomuriui.
Tai auksas. Valgomas.
- Valgomas? - Taip.
Suprantu, kuomet tenka valgyti 24 morkas,
bet valgyt auksą - kažkas kito.
Beprotiškai skanu.
Labai skanu.
Galite patikėti?
Vos vienas vakaras šiame prabangiame viešbutyje,
o man jau skanus auksas.
Ar mane praleis pro metalo detektorių oro uoste...
Nesijaudinkite...
- Būkit ramus. - ...nes valgiau auksą?
Pabudęs išvydau pritrenkiantį saulėtekį virš Venecijos.
Ir su malonumu pasakysiu, kad vanduo - ten, kur jį palikau -
už viešbučio.
Taigi, metas keltis, rengtis ir užsisakyti kambarių tarnybą.
Labas rytas, pone Levi. Kaip jaučiatės šįryt?
Puikiai, Mauricijau.
Štai kodėl keliauju. Dėl nakvynių tokiuose viešbučiuose.
Ir kokie jūsų planai šiai dienai?
Aš nežinau.
Manau, jei tai priklausytų tik nuo manęs,
aš likčiau čia kelioms valandoms...
- šioje aplinkoje... - Visai dienai.
...gerdamas puodelį kitą kavos.
O Ką jūs pasiūlytumėte?
Siūlyčiau jums pasiklysti tikroje Venecijoje.
- „Pasiklysti tikroje Venecijoje“? - Pasiklysti.
- Taip. - Eikite ir paklaidžiokite.
Tai visai man nebūdinga.
O koks geriausias būdas pasiklysti Venecijoje?
Tikriausiai pasiplaukioti
populiariausiu miesto transportu -
gondola.
Jos čia atsirado prieš 900 metų.
Tuomet, manau, vandens keliai atrodė šiek tiek kitaip nei dabar.
Matau autobusus,
krovininius laivus, taksi.
Vandenyje verda gyvenimas.
Bet nerizikuosi, nelaimėsi.
- Sveiki. - Sveiki.
Prašom sėstis.
Gerai, plaukiam.
Po teisybei, šis gondolininkas...
- Kuo jūs vardu? - Alesandras.
...Alesandras - ne tik gražiausios šukuosenos savininkas mieste...
Tai - pagrindinis kanalas. Canale Grande.
- Piko metas. - Taip.
...bet ir laviravimo vandeny meistras.
Ar seniai dirbate šį darbą?
Trisdešimt metų.
Pradėjau plaukioti su tėvu, kai man buvo 12-ika, 13-ika.
- Jūsų tėvas buvo gondolininkas? - Taip.
Tėvas, senelis ir prosenelis... Taip.
Ir mano sūnus dabar mokosi šio amato.
Tai bent.
Šeimos tradicija.
- Taip. - Labai didžiuojuosi.
Neįtikėtina.
Toldamas nuo Venecijos Didžiojo kanalo...
Puiku.
- Dabar jūs - tikras gondolininkas. - Taip.
...imu matyti ir jausti šį miestą
kaip Alesandro protėviai prieš daugelį metų.
Čia - siaubingai tylu, kuomet plauki gatvėmis.
- Taip. - Paklausykite.
Tylu.
Ramu.
Istorija.
Ir gana miela.
Šiame vandens kelių labirinte
jaučiuosi pasiklydęs, ir man tai patinka.
Mauricijus didžiuotųsi.
Saugokite galvą.
Skrybėlę?
Ne. Ir skrybėlę.
Neįtikėtina, kaip ilgai egzistuoja
gondolininkų amatas, perduodamas Venecijoje iš kartos į kartą.
Tačiau Alesandras man pasakė, kad šiame mieste
yra net senesnių ir retesnių šeimyninių verslų.
Kaip tikras keliautojas, imuosi tyrinėjimo...
- Laba diena. - Sveiki.
- Galiu užeiti? - Taip, prašom.
...ir įsiprašiau pas amatininkę Eleonorą.
Judžinai, čia mano dvynė sesuo Sara...
- Malonu susipažinti. - ...ir mano mama Sabrina.
Malonu susipažinti.
Ši šeima gamina aukso lapelius, kuriuos naudoja Venecijos menininkai
ir tas keistuolis viešbučio virėjas.
Toks lapelis - plonesnis už žmogaus plauką ir gaminamas tik rankomis
ir alsavimu.
Man visai neblogai sekasi.
Aš visą gyvenimo alsuoju.
Štai. Pūstelėkite į centrą.
Pūskit.
Per stipriai.
Su šituo lakštu kažkas negerai.
Gal dėl stalo? Ar šis stalas - toks pat, kaip ir jūsų?
Taip. Žiūrėkite.
Tokios subtilios inžinerijos produkto kūrimas -
Marino meistrystės rezultatas.
Ciao, papa.
- Buongiorno. - Buongiorno.
Eleonoros tėčio.
Tai kas gi čia vyksta?
Mano tėtis Marino - paskutinis aukso plakėjas Italijoje ir Europoje.
Aišku.
Vos įžengęs į dirbtuves, nežinojau ką galvoti.
Matau, jis turi kažkokią kaladę.
Aukso lapeliai tarp plastiko lakštų. Žiūrėkite.
Taip, aukso lakštai tarp plastiko.
Jis kala kūju per šį daiktą
žiūrėdamas pro langą.
Kodėl jis nežiūri ten, kur kala?
Kaip jis netrinkteli sau per pirštus?
- Taip. Penkis kartus. - Jis trenkė sau per pirštus penkiskart?
Man būtų pakakę vos vieno,
kad imčiau svarstyti, gal verčiau pardavinėt batus.
O kiek maždaug kartų jis turi...
Gal jis turi trenkti šimtą sykių?
30 000 kartų.
Jis trinkteli 30 000 kartų?
Taip. Viską darome lygiai taip, kaip tai buvo atliekama XVII amžiuje.
Ar savo ranką jis paliks mokslui?
Jūs?
- Galiu pamėginti? - Paimkite. Taip.
Jūs juokaujate.
Dievulėliau! Šis daiktas sveria toną.
Aš jo nepakeliu viena ranka.
Svarbu ne raumenys, o technika.
Taigi, ši profesija gyvuoja šimtus metų,
perduodama iš tėvo sūnui ar dukrai.
Nuostabu.
Ar sugadinsiu auksą?
Ne.
Aš tikrai netinku į mokinius Marino.
Šią tradiciją geriau laikyti šeimoje.
Tai išties neįtikėtina.
Antrą rytą pabundu
„Gritti Palace“ prabangoje.
Generalinis direktorius ponas Lorenzonis
pakvietė mane palydėti jį į ypatingą salę.
Norėčiau jums parodyti šią šlovės sieną, tapytą akvarele.
Tai buvo mano idėja.
Labai gražu.
Kaip meistriškai atlikta.
Šlovės sieną puošia ypatingų viešbučio svečių,
apsilankiusių čia per 70 metų, portretai.
Čia Greta Garbo,
- Hamfris Bogartas, Monako Greisė. - Taip.
O šįryt kolekcija pasipildė nauju kūriniu.
Žiūrėkite, kas čia.
Judžinas Levis.
Malonus netikėtumas.
Tikiuosi, kad malonus.
Beje, visi šie žmonės, deja,
jau nebe galima sakyt, gyvi.
Švelniai tariant.
Jie visi mirę.
Labai malonus gestas.
Mielas ir gąsdinantis.
Gal tai - ženklas, kad netrukus gali nutikti kažkas ne itin gero?
Dėkoju, pone Lorenzoni.
- Buvo malonu. Išties. - Ačiū. Taip.
Nemanau, kad draudimas apmokės kelionės prakeiksmą,
tačiau aš surizikuosiu, nes priėmiau savo bičiulio gondolininko,
Alesandro, kvietimą aplankyti kitą miesto pusę.
Saulės nutvieksta Venecija. Nepaprastas grožis.
Plaukiodamas miesto kanalais,
labai greit imi jaustis vietiniu, suprantate?
Gal aš plaukiu į darbą.
O gal plaukiu pirkti pieno.
Nuostabu tai, jog Venecija - dirbantis miestas.
Jame ne vien besimėgaujantys turistai.
Čia veikia verslai. Žmonės užsidirba pragyvenimui.
Čia verda gyvenimas.
Ši gondolų taisykla, veikianti nuo 1600 metų,
žinoma „Squero“ pavadinimu, yra viena seniausių Venecijoje.
Alesandrai.
- Buongiorno. - Viskas gerai?
- Taip. - O čia
Alesandro gondola, kuriai atliekamas kasmetinis remontas.
Ruošiame gondolą.
- Netrukus leisime ją į vandenį. - Taip.
Jis nori supažindinti mane su jam itin artimu žmogumi.
Samiuelis, mano sūnus.
Sveiki.
Samiueli, ar būsi geresnis gondolininkas nei tėtis?
Taip.
- Manai? - Žinoma.
Primena man mano sūnų.
Jis kupinas pasitikėjimo.
- Taip. - Man tai patinka.
Samiueli, ar tau atiteks ši gondola,
- kai tėtis išeis į pensiją? - Taip.
Tai bent.
Nuostabus dirbinys.
- Čia - gondolos pavadinimas. Čia. - Žiūrėkite.
Roberta - mano žmona.
Čia Aleksas.
Čia Samiuelis.
Ir Nikolė, jaunesnioji mano duktė.
Daugiau vaikų neturėsite?
Ne, vietų daugiau nėra...
- Vietų nėra. - Taip.
Tokia nuostabi gondola - meilės kupinas meistro kūrinys,
kurio gamyba pareikalavo virš 500 darbo valandų.
Nauja tokia kainuoja 50 000 dolerių.
Taigi, tai rimtas palikimas Samiueliui.
Smagu dirbti kartu su sūnumi, tiesa?
- Taip, labai smagu. - Taip, žinau.
- Sutinku. - Man patiko dirbt su sūnumi.
- Taip? - Puiki patirtis,
nes ne visiems tėvams
tenka laimė dirbti su vaikais, tiesa?
Tiesa. Taip.
Alesandrai,
aš netrukdysiu jums,
nes turite nuleisti ją į vandenį prieš saulei nusileidžiant.
Taip, žinoma.
Tėvas ir sūnus kartu
daro tai, kas abiem labai patinka.
Nepaprasta.
Aš dirbau su savo sūnumi septynerius metus.
Aš išmokau atsitraukti ir leisti jam daryti taip, kaip jis nori.
Neabejoju, kad Alesandras taip pat
prieis šios išvados.
„Žinote? Nebeturite jo mokyti.
Leiskite jam veikti pačiam.
Atsitraukite, tegu jis perima šeimos verslą.“
Gondola pagaliau leidžiama į vandenį.
Alesandras atsitraukia
ir užleidžia Samiueliui savo vietą.
Ar ji nesmigs tiesiog priekiu
į sieną?
Kanalas - 11 metrų pločio.
- Kaip ir tavo gondola. - Taip.
Labai jaudinuosi.
Supratau atvykęs čia,
kad šis miestas nors ir yra senas, yra labai gyvas.
Tik pažiūrėkite.
Šio miesto gyvybę palaiko šeimos.
Šeimos palaiko istoriją,
dirbdamos savo darbus ir tęsdamos profesijas,
kurių įgūdžiai perduodami iš kartos į kartą.
Venecija mane apkerėjo.
Nuklydęs nuo įprastinio turistinio tako,
pažvelgiau į šį miestą vietinio gyventojo akimis.
Į jų maistą, istoriją, tradicijas.
Ir tai mane sujaudino.
Toks keliavimo būdas man išties naujas.
Ir kai kurių dalykų aš turbūt nebūčiau išvydęs gyvenime.
Suprantate, svarbiausia kelionėje man visada būdavo viešbutis.
Visada viešbutis. Ir tai vis dar svarbu.
Mėgstu būti viešbučiuose,
tačiau vienas pats nebūčiau atradęs miesto unikalumo.
Nebūčiau to sužinojęs, o aš manau, kad tai žinoti yra svarbu.
Taigi, imu manyti, kad šis projektas išeis man į naudą.
Išvertė Egidija Namavičė