Dižens filozofs reiz teicis: "Pasaule ir grāmata,
un tie, kuri neceļo, izlasa tikai vienu lappusi."
Nu, man jāsaka,
esmu izlasījis dažas lapas, bet mani šī grāmata nesajūsmina.
Es nealkstu ceļot vairāku iemeslu dēļ.
Kad ir pārāk auksts,
es nejūtos ērti.
Peldēt ledainā ūdenī kailam?
- Jā. - Nu, satriecošs uzaicinājums.
Kad ir pārāk karsts - uzminiet nu! Es nejūtos ērti.
Es nevaru tik ātri paskriet.
- Bet man ir 75 gadi. - Palīdzēt?
Nē, tikšu galā.
Un varbūt laiks paplašināt manu horizontu.
Ak dievs.
Pirmo reizi iebāzu roku ziloņa dupsī.
No pozitīvās puses -
es palieku vienreizīgās viesnīcās.
Ak vai. Iespaidīgi.
Āķis tāds, ka esmu piekritis izpētīt arī to, kas atrodas laukā.
- Skatieties zem kājām. - Nudien.
- Skaists kalns. - Tas ir vulkāns.
Tas ir vulkāns?
Pasaulē, no kuras visu mūžu esmu izvairījies.
Seidij.
Ak dievs. Ak dievs. Ak dievs.
Būtu lieliski kaut vai izdzīvot.
Pēdējā reize, kad ar kādu somu izdzeru piecas vodkas glāzītes.
Vispār es ļoti priecājos, ka redzēšu Venēciju,
jo man teikts, ka visiem jāredz Venēcija, pirms pamet šo pasauli.
Uzmundrinoša doma, ne?
Tā nu es esmu te.
VENĒCIJA
Kultūras un vēstures pilnā Venēcija
regulāri tiek nosaukta par pasaules skaistāko pilsētu.
Šis galamērķis prasīties prasās, lai to izpēta.
Bet es ceļojot reti kaut ko pētu,
tāpēc man varētu trūkt prasmju.
Kā lai tieku uz pilsētu?
- Buongiorno, Jūdžīn! - Buongiorno!
Come stai?
Šī senlaicīgā laiva ir Venēcijas ūdens taksometrs...
Paldies.
...un vietējā gida un svīteru modeļa Enriko kompānijā
tas mani ved uz viesnīcu.
ITĀLIJA
Venēcija atrodas uz vairāk nekā 100 sīciņām salām
tik skaistā lagūnā, ka tā ir Pasaules mantojuma vieta.
Tā ir Venēcija. Tik skaisti!
Tās saknes ir 9. gadsimta sākumā.
9. gadsimta?
Vairāk nekā 1000 gadus vecā pilsēta
reiz bija varenas tirdzniecības impērijas rosīgais centrs -
Eiropas bagātākā metropole.
Tagad tā gadā piesaista pat piecus miljonus tūristu.
Vai šis varētu būt galamērķis,
kur man ne par ko nebūs jāuztraucas?
Venēcija būtībā ir uzbūvēta uz koka pāļiem.
Šī pilsēta uzbūvēta uz pāļiem?
Jā, kungs.
Varbūt tomēr būs.
Cik lielu svaru tie pāļi var izturēt?
Notiek neliela iegrime, kas drīzāk ir reģionāla problēma.
Bet, Jūdžīn, pilsēta ir interesanta ar to, ka tad, ka tā tika būvēta,
jūras līmenis bija kādus 1,5-2 m zemāks nekā tagad.
Labi.
Tātad te ir grīļīgi pamati, jūras līmenis ceļas.
Labi, ka to zinu: varu sēdēt, atslābt un...
Galvu!
...gatavoties galvas nociršanai.
Šie tilti mani biedē. Vēl viens.
Jāuzmanās katru sekundi...
Uzmaniet tagad galvu! Lejā, lejā, lejā.
...jo ceļojums uz Venēciju var beigties, vēl nesācies.
Galva aizvien vēl man uz pleciem? Labi.
Un mēs beidzot esam klāt.
Lūdzu, Jūdžīn. Gritti Palace.
Skaista.
Viena no Venēcijas smalkākajām viesnīcām,
Gritti Palace, tiešām ļauj justies kā mājās
karaļnamu pārstāvjiem, miljardieriem, Holivudas elkiem...
Uz tā balkona tā vien gribētos iedzert kapučīno.
...un nu man.
Paldies.
Man jāpacieš tāds luksuss.
Labrīt, Levija kungs.
- Sveicam Gritti. - Paldies.
- Priecājos iepazīties. - Es arī.
Esmu ģenerālmenedžeris Paolo Lorenconi. Un Karlota.
Laipni lūdzam, Levija kungs, Gritti Palace.
Nu te ir visai, visai skaisti.
Te ieejot, skaidrs, ka vairs neesi Kanzasā.
Jā. Skaisti.
Griti pils ir vecākā pils Venēcijā.
Tās vārds nāk no dodža Andreas Griti.
- Dodžs Venēcijā bija... - Jā. Dodžs bija kā karalis.
Tomēr izskatās, ka viņš nav bijis ļoti laimīgs karalis.
To es saucu par "skābu ģīmi".
Ja tiek gleznots tavs portrets, pasmaidi nedaudz!
Nu, zin, nedaudz atmaigsti!
Es jums parādīšu mūsu bibliotēku.
Īdzīgajam dodžam skatoties,
Gritti īpašajiem viesiem lūdz atstāt savu parakstu.
Tā ir vērtīga grāmata... Tā... Mēs to sauktu par "zelta grāmatu".
Un jūs uzreiz redzat Ernesta Hemingveja parakstu.
Ernests...
- Hemingvejs. - ...Hemingvejs.
- Un tad mums ir... - Oho.
- Liberači. - 19. jūlijs.
Kurš uzzīmējis nelielu kandelabru uz...
Jā, uz klavierēm.
Ja nu cilvēki nezināja, ka tas bija tas Liberači.
Šī grāmata ir kā saraksts...
Te ir Čārlijs Čaplins.
...ar visām slavenībām.
Princese Mārgareta. Skaidrs. Un viņa vienkārši uzrakstīja "Mārgareta"?
- "Mārgareta", jā. - Jā.
Un esat drošs, ka tā ir princese Mārgareta?
- Es ceru. - Labi.
Nu, ceru, ka, ļaudami man te palikt,
neesat nolaiduši latiņu.
Tomēr fakts, ka mani vēl nav lūguši parakstīties,
liecina pats par sevi.
Nu, Lorenconi kungs, es dažās lapās redzu traipus,
it kā kāds būtu uzlējis Bellīni kokteili.
Nē. Grāmatai nodarītais bojājums ir no laika, kad tā nokļuva zem ūdens.
Kāds iemeta šo grāmatu ūdenī?
Nē, bija paisums. Ēkā ieplūda ūdens.
Oho. Tas ir, nu...
Tātad paisuma ūdens ieplūst viesnīcā.
- Jā, tieši tā. - Jā.
Vai klienti dabū te kādu atlaidi, kad viņi...
- Nē. Viņi maksā vairāk. - Viesnīcas pirmais stāvs applūdis...
- Viņi par to maksā vairāk? - Jā, tā ir pieredze. Tā ir jauna pieredze.
Citās viesnīcās tādu pieredzi negūt.
Par laimi, mani apartamenti ir otrajā stāvā,
tā ka turēsim īkšķus,
ka no rīta pamodies neredzēšu savas zeķes aizpeldam pa kanālu.
Ak vai.
Nu, Levija kungs, ko jūs domājat par istabu?
Tā ir skaista.
Šī istaba ir vēstures un mākslas pilna.
Viss, ko jūs te redzat - apmetums, freskas -, ir oriģināls.
Viss ir Venēcijas izcelsmes.
Skatieties, šis ir īsts zelts.
- Īsts zelts? - Apzeltījums. Tieši tā, jā.
Tas izgatavots te, Venēcijā, jūs ne...
- Venēcijā. - Krēsli nav importēti?
Nē. Nekādā gadījumā.
- Nu tam jābūt dārgam krēslam. - Jā, protams.
- Vai ne? Jo... - Jā, tā ir.
Es te varētu ienākt ar nagu vīlīti un sākt
paskrāpēt, zin.
Es te nejūtos savā elementā.
Zin, īsts apzeltījums uz mēbelēm?
Tāda kā saglabāta Vecā pasaule.
Šī ir no 17. gadsimta.
- Nē! - O jā.
Ļoti vērtīga.
Jā, tieši tā. Šī mēbele ir vecāka par Savienotajām Valstīm.
Vai es varētu pierast pie tādas bagātības?
Es... Varbūt.
Nu, parasti es atlikušo dienas daļu
un, iespējams, atlikušo laiku pavadītu šajos apartamentos.
Un ne tikai tāpēc, ka man patīk materiālā labklājība.
Es zinu, ka pasaulē ir daudz ko redzēt...
bet pamest viesnīcu un pētīt svešu vietu, kur es nezinu, kur atrodos, -
tas rada zināmu trauksmi. Man tā šķiet. Jā.
Jā, taču es nojaušu, ka te var nobaudīt ko vairāk par viesnīcas ēdienu.
Man jāuzveic satraukums,
jārīkojas pretēji ierastajam un jādodas laukā Venēcijā.
- Monika? - Jā.
- Priecājos iepazīties. - Es arī.
Vai jūs kaut ko dzersiet?
Es noteikti kaut ko dzeršu.
Vietējā ēdienu apskatniece Monika
piekritusi man palīdzēt un domā, ka mums būtu jāsāk ar pusdienām.
Es vienmēr domāju, ka vislabāk pilsētu var atklāt
caur ēdienu.
Ziniet, šī vairāk nekā 1000 gadus senā republika jutusi
milzīgu ietekmi no visas pasaules.
Tāpēc tās ēdiens ļoti atšķiras no pārējās Itālijas.
Vai tūristi, braucot uz Venēciju,
cer ēst labāko picu mūžā?
Jā, iespējams.
Un viņi ir vīlušies, jo tai nav nekāda sakara ar Venēciju.
Pica nāk no Neapoles.
Venēcijā brauc ēst risoto, zivju ēdienus, pastas ēdienus.
Tas ir Venēcijas virtuves centrā.
Burzma, burzma.
Jā. Es teicu, ka parādīšu Venēcijas dzīvi.
Šis ir vietējais zivju tirgotājs,
un mums ir vienas no labākajām zivīm Itālijā, jo tās katru dienu ir svaigas.
Te ir viss: zivis, dārzeņi, kūkas. Venēcijā centrā ir ēdiens.
Prieks to dzirdēt.
Tā, šis ir bacaro, taverna.
Tipiska vieta, kādā venēcieši ēd un dzer.
Īstenībā šī ir viena no senākajām vīnotavām pilsētā.
Man patīk uzņemtais virziens.
Un es jums iedošu pagaršot slavenos cicchetti, ko jūs te tagad redzat.
Cicchetti.
Tas nāk no latīņu vārda "ciccus", kas nozīmē "niecīgs".
Labi.
Es nedomāju, ka mūsu pusdienas tiks aprakstītas ar vārdu "niecīgs".
- Jā? Cik izsalcis esat? - Esmu...
Nu... "esmu izsalcis kā vilks", kā mēdz teikt.
Par laimi, cicchetti attiecas nevis uz vienu,
bet uz daudzām dažādām uzkodām.
Jums ir daži cicchetti.
Un tradicionāli tos pasniedz ar vīnu.
Šis ir 'Raboso' vīns.
Būtu dumji ignorēt šo tradīciju.
Ievērojiet, to pasniedz aukstu. Tas ir atdzesēts.
Tas ir ļoti, ļoti atsvaidzinošs.
Tā ir. Bet neļaujiet sevi maldināt. Tam ir 13 %. Tāpēc jums vajag...
Ar šo mazulīti vajag daudz maizīšu, vai ne?
Tāpēc vajag daudz cicchetti.
Monikas izvēlētais vīns tiešām radīja atbrīvotu pusdienu gaisotni.
Kaut es varētu teikt to pašu par viņas izvēlētajiem cicchetti.
Un mēs noteikti ēdīsim baccalá.
- Tā īstenībā ir žāvēta menca. Labi? - Žāvēta menca?
Žāvēta menca, kas rehidratēta, mērcējot saldūdenī,
72 stundas to regulāri mainot.
- Aha. Jā. - Un tad tā ir izvārīta un tad...
- Un tad izvārīta? - Tad.
Jūs neliekat tam izklausīties apetītlīgi, Monika.
Jums garšos.
- Noteikti. Es pagaršošu. - Esmu visai droša - garšos.
Tā nav tik spēcīga, kā cilvēki domā.
Nē, ļoti garšīga.
Vai jūs gaidījāt ko tādu?
Nē. Es gaidīju kaķu barību, bet tā īstenībā ir...
Tā īstenībā ir ļoti garda.
- Tā es iztēlojos labu ēšanu, saprotat? - Jā.
Nelieli garšīgi kumosiņi, gards vīns,
un nav paredzēts nekas īpašs darāms.
- Tā dzīvo venēcieši. - Jā.
Es tā pieņemtos svarā.
Es tagad būtu 120 kg smags. Un dzērājs.
Venēcijā ir seši rajoni.
Tie visi piedāvā plašu kulinārijas vietu un garšu klāstu.
Monika ved mani prom no iestaigātajiem maršrutiem uz Kannaredžo rajonu.
Šī konkrētā vieta ir vienīgā košera maiznīca...
EBREJU SALDUMI
...Venēcijas provincē. Un Venēcijas province ir visai liela.
Nu, pat ja esam Itālijā...
- Jā. - ...nav nekā labāka par ebreju kulināriju.
O jā.
- Oho. - Un daudz ko no redzamā
var atrast tikai te un nekur citur pasaulē.
Bisse ir tipisks šīs pilsētas cepums.
- Man jau tagad patīk. - Zinu.
Labi. Uz priekšu!
Tā, impade ir ar mandelēm pildīta smalkmaizīte.
Mēs domājam, ka tā, iespējams, nāk no spāņu ebreju kopienas.
Ebreji no visas Eiropas sāka apmesties Venēcijā jau 13. gadsimtā.
Šī ir viena no svarīgākajām pasaules vēstures lappusēm,
jo šis ir ebreju geto un tas bija pirmais geto pasaulē.
VECAIS GETO
Kāpēc gan Venēcijā bija ebreju geto?
1516. gadā Venēcijas pilsēta nolēma,
ka būtu loģiski, ja šī kopiena dzīvotu kopā vienā vietā.
Gadiem ejot, viņi pirmo reizi vēsturē burtiski nošķīra
ebreju cilvēkus no citām kopienām.
Un tāpēc lēnām, lēnām vārds "geto" kļuvis par šausmīgu vārdu.
Šī segregācija turpinājās vairāk nekā divarpus gadsimtus...
Šie ir vieni no vārtiem.
Sākoties komandantstundai, šos aizvēra. Neviens nevarēja ienākt un iziet.
...līdz 1797. gadā iebruka franči.
Napoleons nolēma vārtus atvērt. Ne tāpēc, ka viņam patika ebreji,
bet acīmredzot tāpēc, ka viņam patika viņu nauda.
Tātad,
šķiet, Napoleons bija viens no labākajiem antisemītiem.
Nu, tā kā es esmu ebrejs, tas mani uzrunā personīgi.
Tas tiešām bija prom no iestaigātajiem maršrutiem,
un vai es būtu tur devies, ja netaisītu raidījumu?
Es teiktu, ka laikam gan ne.
Jo es to nedaru, kad ceļoju.
Tā ka tas atstāj iespaidu.
Tas varētu būt 'Raboso' vīna dēļ.
Bet nē, es domāju... Es domāju, ka es tā jūtos.
Pēc pēcpusdienas, kas bija vēstures bagāta,
laiks kalorijām bagātam vakaram.
Esmu uzzinājis, kā ēd vietējie venēcieši.
Nu laiks uzzināt, kā ietur maltīti Venēcijas augstdzimtības.
Nu, es ēdīšu kā dodžs ar smaidu uz lūpām.
Un, lai nodrošinātu, ka mana pieredze ir pilnīga,
Gritti ir norīkojis mani apkalpot vienus no saviem labākajiem darbiniekiem.
Mauricio, jūs izskatāties pēc Holivudas filmzvaigznes.
- Oho. - Ja es tā jaunībā būtu izskatījies,
manai karjerai būtu bijusi pilnīgi citāda trajektorija.
Šovakar ēdienkartē ir izteikta Venēcijas tēma:
ravioli gondolu formā.
Ak vai, cik gardi.
Oho.
Menca ar pupiņu krēmu un melnajām trifelēm.
Esmu sajūsmā, jo šis ir izcils ēdiens.
Un nobeigumā - deserts cigāra formā.
Cigārs ir tāpēc, ka mūsu draugs Hemingvejs
pie šī galda smēķēja cigāru.
- Šis ir Ernesta Hemingveja galdiņš? - Jā.
Oho, man pēkšņi radās vēlme rakstīt.
Izdekorēts ar kaut ko ļoti bagātai garšas sajūtai.
Tā ir zelta loksnīte. Ēdama.
- Ēdama? - Jā.
Nu, tas varbūt tāds karātavu humors,
bet ēst zeltu neliekas loģiski.
Tas ir vājprātīgi labs.
Tik ļoti labs.
Spējat noticēt?
Viens vakars šajā luksusa vietā,
un man jau ir iegaršojies zelts.
Vai man lidostā būs problēmas, ejot cauri metāla detektoram...
- Neuztraucieties... Tas nav... - ...jo es to ēdu.
Pamostoties ieraudzīju satriecošu Venēcijas saullēktu.
Un ar prieku varu teikt: ūdens ir turpat, kur vakar,
ārpus viesnīcas.
Ir laiks celties, saģērbties un pasūtīt kaut ko uz numuriņu.
Labrīt, Levija kungs. Kā jums šodien klājas?
Ļoti labi, Mauricio.
Tāpēc es ceļoju. Lai varētu apmesties šādās viesnīcās.
Nu, ko plānojat darīt šodien?
Nu, es nezinu.
Domāju, ja tas būtu manā ziņā,
es vienkārši te pāris stundas pasēdētu...
- izbaudītu... - Veselu brīvdienu.
...un varbūt iedzertu vienu divas kafijas.
Bet ko jūs ieteiktu?
Domāju, jums jāiet un jāapmaldās īstajā Venēcijā.
- "Jāapmaldās īstajā Venēcijā"? - Jāapmaldās.
- Jā. - Jāpastaigā un jāapmaldās.
Nu galīgi nav manā garā.
Un kā vislabāk var Venēcijā apmaldīties?
Nu, acīmredzot izbraukt ar pilsētas slavenāko transportlīdzekli -
gondolu.
Tās pirmo reizi te parādījās pirms vairāk nekā 900 gadiem.
Domāju, ka tad kanāli izskatījās nedaudz citādi nekā tagad.
Es redzu, ka te ir autobusi,
piegādes laivas, taksometri.
Proti, īsta burzma. Ļoti aktīvi ūdensceļi.
Bet - kas neriskē, tas nevinnē.
- Sveiki. - Sveiki.
Apsēdieties.
Labi, braucam.
Un, godīgi sakot, šim gondoljeram...
- Kā jūs sauc? - Alesandro.
...Alesandro, ir ne tikai labākie mati pilsētā...
Šis ir galvenais kanāls. Canale Grande.
- Kā sastrēgumstunda. - Jā.
...bet, šķiet, viņš arī prasmīgi prot izvairīties no satiksmes.
Cik sen jau jūs to darāt?
30 gadus.
Es sāku kopā ar savu tēvu, kad man bija 12-13 gadi.
- Jūsu tēvs bija gondoljers? - Jā.
Mans tēvs, mans vecvectēvs un mans vectēvs... Jā.
Un mans dēls mācās, lai kļūtu par gondoljeru.
Tā tiešām ir ģimenes tradīcija.
- Jā. - Es ar to ļoti lepojos.
Vienreizīgi.
Mēs attālināmies no Venēcijas Lielā kanāla...
Nu, tā ir labāk.
- Nu jūs esat īsts gondoljers. - Jā.
...un es sāku pieredzēt pilsētu tā,
kā pirms daudziem gadiem būtu pieredzējuši Alesandro senči.
Te ir ārkārtīgi kluss.
- Jā. - Ieklausieties.
Ir kluss.
Ir rāms.
Te ir vēsture.
Vispār visai burvīgi.
Šajā ūdensceļu labirintā
esmu pilnībā apmaldījies, bet man tas patīk.
Mauricio lepotos.
Uzmaniet galvu.
Galvassegu?
Nē. Uz... Un galvassegu.
Neticami, kad tā padomā, cik ilgi gondoljera amats
nodots Venēcijā no paaudzes paaudzē.
Taču Alesandro man pastāstīja, ka pilsētā ir pat senāki un retāki ģimenes uzņēmumi.
Un, tā kā es mēģinu pētīt kā īsts ceļotājs...
- Labdien. - Sveiki.
- Drīkstu ienākt? - Jā, laipni lūdzu.
...klausu viņa padomam un tiekos ar amatnieci Eleonoru.
Jūdžīn, mana dvīņumāsa Sāra...
- Priecājos. - ...un mana māte Sabrina.
Priecājos iepazīties.
Šī ģimene ražo zelta loksnītes, kuras izmanto Venēcijas amatnieki
un daži viesnīcu šefpavāri.
Katra loksnīte ir plānāka par cilvēka matu un pilnībā darināta ar rokām...
un elpu.
Ziniet, man varētu tas izdoties.
Esmu elpojis visu mūžu.
Tā. Uzpūtiet centrā.
Pūtiet, pūtiet.
Par daudz.
Nu, domāju, ar šo foliju kaut kas nav lāgā.
Varētu būt galda vaina. Vai tas ir tāds pats kā jūsu?
Jā. Skat.
Radīt šo precīzi izstrādāto produktu
ir amatniecības meistara Marīno darbs.
Ciao, papà.
- Buongiorno. - Buongiorno.
Viņš ir Eleonoras tētis.
Tā, kas te notiek?
Mans tēvs Marīno ir pēdējais zelta dauzītājs Itālijā un Eiropā.
Skaidrs.
Kad es ienācu darbnīcā, es nezināju, ko domāt.
Nu, es redzu, ka viņam ir... Te ir polsterējums.
Zelts ir ielikts starp plastmasu. Skat.
Jā, zelta loksnes ieliek plastmasā.
Jo es nupat redzēju, ka viens to dauzīja ar uzsitējveseri.
It kā skatītos laukā pa logu.
Kāpēc viņš neskatās uz to, ko dauza?
Viņa pirksti ir ļoti tuvu āmuram.
- Jā. Piecas reizes. - Piecas reizes viņš sadauzījis pirkstu?
Man jau viena reize liktu teikt:
"Zināt? Varbūt laba doma būtu pārdot kurpes."
Nu, cik reižu viņš to...
Nu, vai viņš pa to sit simts reižu?
30 000 sitienu.
Viņš sit pa to 30 000 reižu?
Jā. Mēs turpinām ražot tāpat kā 17. gadsimtā.
Vai viņš ziedos savu roku zinātnei?
Jūs?
- Pamēģināt? - Ņemiet. Jā.
Tas nevar būt.
Ak dievs! Šis ir tonnu smags.
Es nevaru ar vienu roku pacelt.
Nevajag muskuļus. Tikai tehniku.
Tātad ir simtiem gadus sena profesija,
ko nodod, zin, no tēva dēlam un no meitas dēlam.
Aizraujoši.
Vai es to zeltu bojāju?
Nē.
Varu droši teikt, Marīno nevajag tādu mācekli kā mani.
Un šo tradīciju labāk tiešām paturēt ģimenē.
Oho. Tas tik ir kaut kas.
Es vēl vienu dienu pamostos Gritti Palace krāšņajā greznībā.
Un ģenerālmenedžeris Lorenconi kungs
palūdza mani atnākt līdzi uz viesnīcas vissvētāko zāli.
Es gribētu jums parādīt šo ar akvareli zīmēto slavas sienu.
Tā bija mana ideja.
Oho. Man patīk, kā izskatās.
Man patīk, kā uzzīmēti.
Šī slavas siena ataino visievērojamākos viesus
vairāk nekā 70 gadu griezumā.
Mums ir Grēta Garbo,
- Hamfrijs Bogarts, Greisa Kelija. - Skaidrs.
Un šorīt ir parādījies pilnīgi jauns papildinājums.
Skat, kas tur.
Tas ir Jūdžīns Levijs.
Tas ir jauks pavērsiens.
Es vismaz tā ceru.
Starp citu, šie cilvēki diemžēl
vairs nav, teiksim tā, dzīvi.
Viņi ir... Nu, skaisti teikts.
Viņi visi ir miruši.
Nu, šis tiešām ir burvīgs žests.
Burvīgs un biedējošs.
Tā varētu būt zīme, ka notiks kaut kas slikts.
Nu, paldies jums, Lorenconi kungs.
- Bija prieks. Tiešām. - Paldies. Jā.
Diez vai mana ceļojuma apdrošināšana sedz ceļošanu lāsta varā,
bet es riskēšu, jo es pieņēmu ielūgumu no mana drauga gondoljera
Alesandro, un man jābūt pilsētas otrā galā.
Saules apmirdzētā Venēcija. Skaisti.
Braucot pa šiem kanāliem,
jau pēc neilga laika patiešām sajūties kā vietējais, zin?
Es varētu būt ceļā uz darbu.
Es varētu braukt pēc piena pakas.
Brīnišķīgi ir tas, ka Venēcija ir funkcionējoša pilsēta.
Te nenotiek tikai tūristu vadāšana izklaides braucienos.
Zeļ bizness. Proti, cilvēki te pelna naudu.
Te notiek darbība.
Dibināta 17. gadsimtā, šī gondolu darbnīca,
zināma kā Squero, ir viena no senākajām Venēcijā.
Alesandro.
- Buongiorno. - Viss kārtībā?
- Jā. - Un te
Alesandro gondolai nupat tika veikta ikgadējā apkope.
Gatavojam laivu.
- Pēc pāris minūtēm varēsim braukt. - Skaidrs.
Viņš grib mani iepazīstināt ar kādu ļoti īpašu cilvēku.
Tas ir Samuels, mans dēls.
Sveiki.
Samuel, vai tu būsi labāks gondoljers nekā tavs tētis?
Jā.
- Jā, tu tā domā? - Protams.
Atgādina manu dēlu.
Nu, viņš ir pašpārliecināts.
- Jā. - Man patīk.
Tātad, Samuel, tu dabūsi šo laivu,
- kad tētis aizies pensijā? - Jā.
Jā, tā ir skaists mākslas darbs.
- Tas ir laivas nosaukums. Te. - Skat.
Roberta ir mana sieva.
Tur ir Alekss.
Te ir Samuels.
Un Nikola, mana meitiņa.
Vai jums būs vēl bērni?
Nē, vairāk nav vietas, kur...
- Beigusies vieta. - Jā.
Šo mirdzošo gondolu darināšana ir īsts mīlestības darbs,
kas prasa vairāk nekā 500 Venēcijas amatnieku stundas.
Pabeigts produkts ir 50 000 dolārus vērts.
Tāpēc, kad Samuels mantos šo laivu, tas būs nozīmīgs notikums.
Ir jauki strādāt kopā ar dēlu, ne?
- Jā, ļoti jauki. Tas ir ļoti jauki. - Jā, zinu.
- Piekrītu. - Man patika strādāt ar dēlu.
- Jā? - Tā ir laba pieredze, jo ne katram tēvam...
- Jā. - ...ir iespēja strādāt ar saviem bērniem.
Taisnība. Jā.
Nu, Alesandro,
es ļaušu jums salikt kopā to laivu,
jo jums jāpaspēj to nolaist ūdenī pirms saulrieta.
Jā, protams. Jā.
Tēvs un dēls strādā kopā pie kaut kā, ar ko viņi abi ļoti aizrāvušies.
Tas ir kaut kas īpašs.
Nu, man bija iespēja septiņus gadus strādāt kopā ar dēlu.
Es tajā visā apguvu tikai to, ka jāpaiet malā un jāļauj darīt viņam.
Un esmu pārliecināts, ka Alesandro kaut kādā brīdī piedzīvos to pašu.
"Zināt ko? Vairs nevajag viņam neko mācīt. Tikai jāļauj darīt.
Jāatkāpjas un jāļauj viņam pārņemt ģimenes biznesu."
Gondola beidzot atkal ir gatava ūdenim,
un Alesandro paiet malā
un ļauj Samuelam stāties viņa vietā.
- Vai tā neieies pa taisno sienā? - Jā.
Kanāls ir 11 metrus plats.
- Un jūsu laiva arī. - Jā.
Es ļoti satraucos.
Šķiet, pirms es atbraucu šurp, es nebiju sapratis vienu lietu:
lai gan šī pilsēta ir veca, tā ir ļoti, ļoti dzīvīga.
Paskat tik!
Jo šo pilsētu dzīvu uztur ģimenes.
Un ģimenes uztur dzīvu vēsturi,
darīdamas to, ko tās dara, un nesdamas tālāk profesijas,
kas nodotas no paaudzes paaudzē.
Venēcija mani pilnībā savaldzinājusi.
Pamezdams pilsētas tūristu takas,
esmu to redzējis ar vietējo acīm.
Viņu ēdienu, vēsturi un tradīcijas.
Un pilsēta patiesi mani aizkustināja.
Šis man ir pilnīgi jauns ceļošanas veids.
Un šīs lietas es, visticamāk, nebūtu devies izpētīt.
Zināt, kad es kaut kur nonāku, kas man ir vissvarīgākā lieta?
Nu, tā vienmēr bijusi viesnīca, un tā aizvien ir svarīga.
Man patīk pavadīt laiku viesnīcā,
bet es nebūtu nekur devies un atklājis, kas liek pilsētas sirdij pukstēt.
Es nebūtu to uzzinājis, un es domāju - to zināt ir svarīgi.
Tāpēc es sliecos atzīt, ka šis man bijis ļoti labs piedzīvojums.
Tulkojusi Laura Hansone