Egy nagy filozófus szerint: „A világ egy nagy könyv,
és aki nem utazik, csupán egy oldalt olvas belőle.”
Meg kell mondjam,
így, jó néhány oldal után sem vagyok odáig a könyvért.
Több oknál fogva sem égek a vágytól, hogy utazzak.
Ha túl hideg van...
...nyűgös leszek.
Jég alatt úszni, pucéran?
- Igen. - Igazán megtisztelő a meghívás.
És túl melegben tudják, mi van? Nyűgös leszek.
Nem vagyok ilyen gyors.
- De 75 évesen... - Segítsek?
Nem, megoldom.
...tán lassan ideje szélesíteni a látókörömet.
Uramisten.
Elefántseggben sem nyúlkáltam még eddig.
Ami jó benne,
hogy elképesztő hotelekben szállhatok meg.
Te jó ég! Káprázatos.
A bökkenő az, hogy odakint is kutakodnom kell cserébe.
- Óvatosan! - Csak nem?
- Gyönyörű hegy. - Az egy vulkán.
Egy vulkán?
A nagyvilág, amit egész életemben gondosan kerültem.
Sadie!
Te jó ég! Te jó ég. Te jó ég.
Ha túlélném, már az remek lenne.
Utoljára ittam meg öt vodkát egy finnel.
EUGENE LEVY, A KEDVETLEN UTAZÓ
Nagy örömmel látogatok el Velencébe,
mert Velencét állítólag mindenkinek látnia kell, mielőtt elhagyja a világot.
Derűs egy gondolat, nem igaz?
Így hát itt vagyok.
VELENCE
Velence, csupa kultúra meg történelem,
ráadásul rendre a Föld legszebb városának is választják.
Ez az úti cél szinte könyörög a felfedezésért.
A felfedezés ugyanakkor nem jellemző rám utazás közben,
így talán nem vagyok rá a legalkalmasabb.
Hogy jutok be a városba?
- Buongiorno, Eugene! - Buongiorno!
Come stai?
Ez a veterán jármű egy velencei vízi taxi...
Köszönöm!
...az idegenvezető, Enrico vezeti, aki mellékállásban pulóvermodellkedik is,
ezzel megyek a hotelbe.
OLASZORSZÁG
Velence mintegy 100 apró szigeten helyezkedik el...
VELENCE VELENCEI-LAGÚNA
...egy káprázatos, a világörökség részét képező lagúnában.
Íme Velence! Mennyire gyönyörűséges!
Már a kilencedik század elejétől itt áll.
A kilencedik századtól?
A több mint 1000 éves város
egykor egy hatalmas kereskedőbirodalom lüktető központja volt,
Európa leggazdagabb metropolisza.
Manapság akár ötmillió turista is meglátogatja évente.
Lehetséges, hogy ez az az úti cél...
VELENCE
...ahol nincs mitől tartanom?
Velence alapvetően cölöpökre épült.
Cölöpökre épült a város?
Igen, uram.
Talán mégsem.
És mekkora súlyt bírnak el ezek a cölöpök?
Előfordul némi süllyedés, ami inkább afféle térségi probléma.
De, Eugene, igazából az az érdekes, hogy mikor épült a város,
a tengerszint úgy másfél-két méterrel alacsonyabb volt, mint most.
Oké.
Vagyis reszketeg alapokon állunk, a tengerszint pedig emelkedik.
Jó tudni, hogy teljes nyugalommal hátradőlhetek...
Fejre vigyázni!
Lefejezésre felkészülni!
Ijesztőek ezek a hidak. O-ó, még egy.
Minden pillanatban résen kell lenni...
Mindenki húzza be a nyakát! Le, le, le!
...különben gyorsan csúf vége szakadhat a velencei látogatásnak.
A nyakamon van még a fejem? Akkor jó.
És végre megérkeztünk.
Íme, Eugene. A Gritti-palota!
Csoda szép.
Velence egyik legelőkelőbb hotelje,
a Gritti Palace uralkodóknak, milliárdosoknak,
hollywoodi sztároknak nyújt hajlékot...
Nemsoká nagy kapucsínózást csapok azon a teraszon.
...és most nekem.
Köszönöm!
Micsoda luxusnak vagyok kitéve.
Jó reggelt, Mr. Levy!
- Üdvözlöm a Grittiben! - Köszönöm.
- Igazán örvendek! - Örvendek.
Paolo Lorenzoni vezérigazgató vagyok, ő Carlotta!
Üdvözlöm! Isten hozta a Grittiben!
Nahát, ez egészen, egészen gyönyörű!
Ide belépve biztos lehet az ember, hogy ez már nem Kansas.
Bizony. Gyönyörű.
A Gritti Velence legrégibb palotája.
A Gritti név Andrea Gritti dózsétól ered.
- A dózse Velencében mi volt? - A dózse olyasmi volt, mint egy király.
Nahát!
Bár ahogy elnézem, nem a legvidámabb király.
Az ábrázata kimondottan „fancsali”.
Ha már megfestik a portréját, mibe telne picit mosolyogni?
Csupán, tudják, egy icipicit derűsebben.
Hadd mutassam meg a könyvtárunkat.
A durcás dózse szeme láttára
aláírásokat kérnek a Gritti VIP-vendégeitől.
Kincsként őrizzük ezt a könyvet... Úgy hívjuk: „az aranykönyv”.
És amint rögtön láthatja, itt van Ernest Hemingway aláírása.
„Ernest...
- Hemingway. - ...Hemingway.”
- Aztán még... - Hű!
- „Liberace.” - Július 19-én.
Ő még gyertyatartót is rajzolt a...
Igen, a zongorára.
Ha valaki nem tudná, melyik Liberacéról van szó.
Ez a könyv valóságos Ki kicsodája...
Ez itt Charlie Chaplin.
...mindenkinek, aki számít.
„Margit hercegnő.” Bizony, és csak annyit írt: „Margit”?
- „Margit”, igen. - Igen.
De biztos, hogy Margit hercegnő?
- Remélem. - Oké.
Remélem, nem adják nagyon alább azzal,
hogy én is megszállhatok itt.
Noha az, hogy tőlem még nem kértek aláírást,
alighanem elég árulkodó.
Úgy veszem észre, Mr. Lorenzoni, néhol elég maszatosak az oldalak,
mintha Bellini koktélt kentek volna rájuk, vagy ilyesmi.
Nem. Akkor károsodott a könyv, amikor víz alá került.
Valaki beleejtette a vízbe ezt a könyvet?
Nem, dagály alatt történt. Ezt is elárasztotta a víz.
Nahát! Ez eléggé...
Szóval dagálykor a szálloda is víz alá kerül?
- Így van. - Igen.
És... A vendégeknek jár ilyenkor árengedmény amikor...
- Korántsem. Akkor drágább... - Ha ázik az első emelet...
Még drágább is úgy?
Igen, nagy élmény. Merőben új élmény.
Olyan élmény, ami nem jár más szállodákban.
Szerencsére az én lakosztályom az első emeleten van,
úgyhogy reméljük...
PISANI LAKOSZTÁLY
...nem arra ébredek, hogy a zoknimat elsodorta a csatorna.
Te jó ég!
Nos, Mr. Levy, mit szól a szobához?
Gyönyörű!
Ez a szoba csupa történelem és művészet.
Minden, amit itt lát, a stukkók, a freskók, minden teljesen eredeti.
Minden tiszta velencei.
Látja, ez itt például valódi arany.
- Valódi arany? - Aranyfüst. Bizony, teljesen.
És itt, Velencében készült, nem...
- Velencében. - Nem import székek?
Nem. Dehogyis.
Azta!
- Akkor ez biztosan jó drága szék. - Hogyne.
- Ugye? Mert hát... - Bizony.
Ideosonhatnék egy körömreszelővel, és nekiállhatnék
akár lekaparászni is.
Nem annyira érzem itt az elememben magamat.
Azért ez, hogy valódi aranyfüst borítja a bútorokat?
Itt még valahogy megőrződött az óvilág.
Ez a XVII. századból való.
- Ne! - De bizony.
Felbecsülhetetlen.
Úgy bizony. Régebbi itt a bútor, mint az Egyesült Államok.
Vajon meg tudnám szokni ezt a fényűzést?
Én... Talán.
Normális esetben itt tölteném a nap további részét,
sőt a látogatásom javát is, ebben a lakosztályban.
És nem csupán, mert odavagyok a kényelemért.
Tudom, hogy a világban sok a látnivaló...
azonban a hotelt elhagyva
felfedezni egy idegen helyet, ahol azt sem tudom, hol vagyok,
az azért némi szorongással tölt el. Azt hiszem. Igen.
Ám a szívem mélyén tudom, több a kóstolnivaló a hotel menüjénél.
Le kell győzzem az aggályaimat,
és ki kell lépnem a járatlan útra Velence forgatagában.
- Monica? - Igen!
- Igazán örvendek! - Hasonlóképpen.
Volna kedve inni valamit?
Nagyon is szívesen iszom valamit.
Monica, a helyi gasztroíró
volt kedves a segítségemre sietni, és szerinte először is ebédeljünk meg.
Szerintem mindig az a legjobb egy város felfedezésében,
ha az ételeken keresztül térképezzük fel.
Ez egy 1000 évnél is régebbi köztársaság, amely annyiféle
hatásnak volt kitéve az ismert világ minden tájáról.
Így az itteni konyha nagyban különbözik Olaszország többi részétől.
Mikor egy turista Velencébe érkezik,
élete legfinomabb pizzájára számít?
Valószínűleg.
És csalódnia kell, mert annak semmi köze Velencéhez.
A pizza Nápolyból való.
Velencében rizottót érdemes enni, vagy halételeket, tésztaféléket.
A velencei konyhának ez a lényege.
Nagy a forgalom.
Igen. Mondtam, hogy megmutatom a velencei nyüzsgést.
Ez itt egy helyi halas,
és az egész országban a hal nálunk az egyik legjobb, mert mindennap friss.
Találni itt halat, zöldséget, süteményt. Velencében minden az étkezésről szól.
Ez aztán zene füleimnek.
Ez itt egy bacaro, egy úgynevezett osteria.
A velenceiek tipikus étel- és italfogyasztó helye.
Ez történetesen a város egyik legrégebbi borozója.
Ez már igazán kezd tetszeni.
És szeretném, ha megkóstolná a híres cicchettit, amit itt láthat.
Cicchetti.
A latin „ciccus” szóból ered a neve, ami kicsit jelent.
Oké.
Azt reméltem, nem a „kicsi” szó írja le legjobban az ebédünket.
- Jó lesz? Mennyire éhes? - Már...
Hát... „farkaséhes vagyok,” ahogy mondani szokás.
Szerencsére acicchetti nemcsak egy,
hanem sok különféle ételfalatkát jelent.
Kap jó pár cicchettit.
Mégpedig hagyományosan borral tálalva.
Ez a Raboso bor.
Ezt a hagyományt otrombaság volna semmibe venni.
Hidegen szolgálják fel. Behűtve.
Ez nagyon-nagyon frissítő.
Bizony. De ne dőljön be neki, 13%-os. Épp ezért kell...
Ehhez akkor jó sok szendvics dukál, ugye?
Ezért kell hozzá a sok cicchetti.
A Monica választotta bor ügyesen ráhangolt erre az ebédre.
Bár az általa választott cicchettiről is elmondhatnám ezt.
Mindenképp meg kell kóstolnia a baccalát.
- Valójában szárított tőkehal. Oké? - Szárított tőkehal?
Szárított tőkehal, amelyet édesvízben áztatva hidratálnak újra,
72 órán át sűrűn cserélik rajta a vizet.
- Aha. Vagy úgy. - Aztán leforrázzák, aztán...
- Leforrázzák? - Azután.
Ez nem hangzik valami ínycsiklandóan, Monica.
Imádni fogja!
- Biztos. Lássuk! - Ízleni fog, biztos vagyok benne.
Nem olyan erős, mint hiszik.
Nem, nagyon finom.
Ilyesmire számított?
Nem. Én valami macskakajára számítottam, pedig valójában...
Valójában isteni finom.
Ez az igazán kedvemre való étkezés...
- Igen. - ...tudja?
Ízletes kis apróságok, isteni bor,
és a napirendben pedig semmi különösebb program.
- Ez a velencei módi. - Ez az!
Úgy el fogok hízni!
Most azonnal 120 kilóval nehezebb leszek. És részeg.
Velencének hat kerülete van.
Mind megannyi éttermet és különféle ízek kavalkádját kínálja.
Monica még távolabb csalogat a járt úttól, egész a Cannaregio negyedbe.
Ez a bizonyos hely az egyetlen kóser pékség
Velence tartományban. Pedig jó nagy a tartomány.
Hiába, Olaszország ide vagy oda...
- Igen. - ...egy zsidó csemegeboltnak nincs párja.
Bizony ám!
- Azta! - És a kínálatból sok mindent
csak itt lehet kapni az egész világon.
A „ bisse”a város tipikus süteménye.
- Máris imádom. - Az biztos!
Folytassa!
Az „impada” pedig mandulával töltött péksütemény.
Alighanem a spanyolországi zsidó közösségtől ered.
Velencében már a XIII. századtól kezdve
telepedtek le zsidók Európa minden szegletéből.
Ez a világtörténelem egyik legfontosabb része,
mert ez egy zsidó gettó, ez volt a legelső gettó a Földön.
Hogyan jött létre egy zsidó gettó Velencében?
Velence városa 1516-ban úgy határozott,
az a logikus, ha egy adott közösség ugyanazon a helyen lakik.
Aztán ahogy teltek az évek, a történelem során először ténylegesen elkülönítették
más közösségektől a zsidókat,
így aztán a „gettó” kifejezés lassacskán egy rettenetes szóvá változott.
Ez a szegregáció több mint két és fél évszázadon át tartott...
Ez itt az egyik kapu.
Kijárási tilalomkor bezárták. Se ki, se be nem mehetett senki.
...egészen az 1797-es francia megszállásig.
Napóleon megnyittatta a kapukat, nem mintha úgy kedvelte volna a zsidókat,
hanem nyilván, mert a pénzüket kedvelte.
Szóval,
Napóleon ezek szerint akkor még a jobbfajta antiszemiták közé tartozott.
Nos, zsidó lévén személyesen is érint a dolog.
Letértünk a járt ösvényről, az kétségtelen,
de hogy magamtól elmentem volna-e oda, ha nem forgatunk?
Azt mondanám, hogy nem valószínű.
Mert én egyszerűen nem így szoktam utazni.
Úgyhogy most mély benyomást tett rám.
De lehet, hogy a Raboso teszi.
De nem, azt hiszem, magamtól is így érzek.
Egy történelemben gazdag délután után
eljött a kalóriákban gazdag este ideje.
Azt már megtudtam, hogyan étkeznek a velenceiek.
Ideje kideríteni, hogyan vacsorázzunk velencei királyok módjára.
Dózséhoz méltó lakomát csapok, csak én mosolyogni is fogok.
És hogy a lehető legtöbbet hozhassam ki az élményből,
a Gritti az egyik legelitebb munkatársát bocsátotta a rendelkezésemre.
Maurizio, úgy fest, akár egy hollywoodi filmcsillag.
- Hű! - Ha így néztem volna ki pályám elején,
egészen máshogy alakult volna a karrierem.
A ma esti menü jellegzetesen velencei tematikájú:
gondolaformájú ravioli.
Atyavilág, de finom!
Hűha!
Tőkehal cannellini krémmel és fekete szarvasgombával.
Teljesen lázba hoz, mert ez elsőrangú étek.
Végezetül pedig egy szivar alakú desszert következik.
A szivar Hemingway barátunk előtti főhajtás, öö,
aki ennél az asztalnál szivarozott.
- Ez Ernest Hemingway asztala? - Igen.
Nahát, hirtelen írni támadt kedvem.
Igencsak ínycsiklandóan gazdagon díszítve.
Ez aranyfüst. Ehető.
- Ehető? - Igen.
Egy 24 karottás fogást még csak értenék,
de aranyat enni már más tészta!
A mindenit!
Eszement finom!
Jaj, de nagyon finom.
Most mondják meg!
Egyetlen éjszaka ezen a luxushelyen,
és máris rákaptam az arany ízére.
Átengednek így a reptéri fémdetektoron?
- Nem baj... - Csak mert...
- Nem gond. Nem... - ...megettem ezt.
Káprázatos velencei napfelkeltére ébredtem.
És örömmel jelenthetem, a víz is ott van, ahol hagytam:
határozottan a hotelen kívül.
Ideje felkelni, kiöltözni, és szobaszervizt rendelni.
Jó reggelt, Mr. Levy! Hogy van ma reggel?
Remekül, Maurizio.
Én ezért utazom. Hogy ilyen hotelekben szálljak meg.
És mi jót tervez mára?
Hát, én nem is tudom.
Azt hiszem, ha rajtam múlna,
csak úgy elücsörögnék itt jó pár órát...
- ...hangolódnék... - Pihenőnap.
...és talán innék egy-két kávét.
Miért, ön mit ajánlana?
Szerintem bele kéne vesznie Velence igazi sűrűjébe.
- „Beleveszni Velence igazi sűrűjébe”? - Bele.
- Aha. - Menjen, és veszejtse bele magát!
Én annyira nem ilyen vagyok.
És mi a legjobb módja, hogy belevesszünk Velencébe?
Nos, úgy tűnik, ha a város
leghíresebb közlekedési eszközén vágunk neki:
a gondolán.
Több mint 900 éve szálltak itt vízre.
Bár akkoriban gondolom, még nem egészen így néztek ki a vízi utak.
Úgy vettem észre, vannak vízibuszok,
szállítóhajók, vízi taxik.
Nagy a forgalom. Rengetegen közlekednek a vízen.
De hát valamit valamiért.
- Helló! - Helló!
Foglaljon helyet!
Oké, indulás!
Meg kell adni, ennek a gondolásnak...
- Mi a neve? - Alessandro.
...Alessandrónak, nemcsak a legjobb a sérója a városban...
Ez a nagy főcsatorna. Canale Grande.
- Csúcsforgalom. - Igen.
...de a járművek kerülgetésében is jártasnak tűnik.
Mióta ez a foglalkozása?
Harminc éve.
Apám mellett kezdtem úgy 12-13 éves koromban.
- Az édesapja is gondolás volt? - Igen.
Az apám, a dédnagyapám, és a nagyapám is... Bizony.
És a fiam is igyekszik kitanulni a gondolás szakmát.
Nahát!
Valódi családi hagyomány ez nálunk.
- Igen. - Büszke is vagyok rá.
Hihetetlen.
Ahogy kezdünk távolodni Velence főcsatornájától...
Így még jobb!
- Most már igazi gondolás lett. - Igen.
...szinte úgy láthatom a várost,
ahogy Alessandro ősei látták sok-sok éve.
Irtó csendes itt, ezekben a mellékutcákban.
- Igen. - Hallgassák csak!
Csendes.
Nyugodt.
Történelmi.
Voltaképpen igazán bájos.
A vízi utak eme labirintusába
tényleg teljesen belevesztem, és nagyon imádom.
Maurizio büszke lenne rám.
Vigyázzon a kobakjára!
A kalapomra?
Nem. A... És a kalapjára is.
Hihetetlen belegondolni, mióta száll
apáról fiúra a gondolázás, velencei nemzedékek során.
Alessandro szerint azonban még ennél is van régebbi
és ritkább családi üzlet a városban.
És mivel igyekszem felfedezni, akár egy igazi utazó...
- Helló! - Üdv!
- Bejöhetek? - Hogyne, szívesen látjuk!
...megfogadom a tanácsát, és meglátogatom a kézműves Eleonorát.
Eugene, az ikernővérem, Sara...
- Üdv! - ...és anyukám, Sabrina.
Örvendek!
Ez a család készíti az aranyfüstöt Velence legfinomabb művészeinek keze alá,
meg néha szállodai szakácsoknak is.
Minden hajszálnál is vékonyabb lapot kézzel készítenek...
...és lélegzettel.
Hátha van érzékem hozzá.
Végül is egész életemben lélegeztem.
Így, fújjon a közepére!
Leheljen rá!
Túl sok.
Szerintem a fóliával lehet valami baj.
Vagy az asztalkával. Ugyanolyan, mint a többi?
Igen. Nézze csak!
Ezt a leheletfinom finommechanikai termékbravúrt
Marino kézműves mester állítja elő.
Ciao, papà.
- Buongiorno! - Buongiorno!
Eleonora apukája.
Szóval mi is történik idebent?
Apukám, Marino, Olaszország, sőt egész Európa utolsó aranyverője.
Vagy úgy.
Mikor beléptem a műhelybe, nem tudtam mire vélni.
Úgy látom, van benne... ki van bélelve valamivel.
Műanyag lapok között van az arany. Nézze.
Igen, aranylapok a műanyagok közt.
Mert csak azt láttam, hogy valaki ütlegel valamit egy pöröllyel,
miközben bámult ki az ablakon.
Miért nem arra néz, amit ütöget?
Mert nagyon közel vannak ám az ujjai a kalapácshoz.
- Igen. Ötször. Ötször. - Ötször sózott rá az ujjára?
Nekem már egy is bőven elég lenne.
„Tudjátok, mit? Talán cipőket árulni jó.”
És nagyjából hányat üt...
Mondjuk, úgy 100 körül?
Harmincezer ütés.
Harmincezerszer üt le rá?
Igen. A XVII. század óta ugyanazt a munkafolyamatot folytatjuk.
A karját felajánlja a tudomány számára?
Ön?
- Próbáljam ki? - Vegye csak át!
Ez nem lehet komoly!
Uramisten! Ez vagy egy tonnát nyom.
Fél kézzel én nem tudom.
Nem izomból. Csakis technikából.
Itt ez a mesterség, ami évszázadok óta öröklődik,
apáról fiúra, lányáról fiúra adják tovább.
Lenyűgöző.
Tönkreteszem az aranyat?
Nem.
Bizton állíthatom, Marino nem magamfajta inast keres.
Ez a hagyomány éppenséggel jobb is, ha a családban marad.
Azta! Hát ez nem semmi.
Újabb napra ébredtem
a Gritti-palota tündökletes pompájában.
És a vezérigazgató, Mr. Lorenzoni,
megkért, hogy kísérjem el a hotel legszentségesebb csarnokába.
Szeretném önnek bemutatni a mi akvarell dicsőségfalunkat.
Ez különben az én ötletem volt.
Hűha! Ezek pompásan festenek.
Nagyon tetszenek.
Ez a dicsőségfal az elmúlt több mint 70 év
legelőkelőbb vendégeivel büszkélkedik.
Itt van Greta Garbo,
- Humphrey Bogart, Grace monacói hercegné. - Igen.
És ma reggeltől fogva egy vadonatúj festmény is.
Nézze csak, ki ez!
Ő Eugene Levy.
Nahát!
Hát ez igazán kedves.
Legalábbis remélem.
Egyébként ezek az emberek sajnálatos módon
többé már nem, mondjuk úgy, nem élnek.
Hogy már... Nos, ez igen pontos kifejezés.
Mind halottak.
Nos, kétségkívül igen nyájas gesztus.
Nyájas és rémisztő.
Lehet, hogy ez egy rossz ómen, és valami nem jót vetít előre.
Nos, köszönöm, Mr. Lorenzoni!
- Igazán szívesen. - Köszönöm, igen!
Az életbiztosításom elátkozás esetén aligha fedezi az utazást,
de megkockáztatom, mivel elfogadtam gondolás barátom, Alessandro meghívását
a város másik felébe.
Velence napsütésben. Bámulatos!
Ezeken a csatornákon járva-kelve
hamarosan egészen helyi lakosnak érzi magát az ember.
Mehetnék éppen dolgozni is.
Mintha csak egy kancsó tejért indultam volna.
Lenyűgöző, hogy Velence voltaképpen egy működő város.
Nem csak a turistákat furikázzák fel-alá várost nézni.
Zajlik az üzlet. Mármint az emberek mennek a napi betevőjük után.
Valóságos itt a nyüzsgés.
Ez az 1600-as évekből való gondolaépítő műhely,
vagyis „squero”, az egyik legrégebbi Velencében.
Alessandro!
- Buongiorno! - Minden rendben?
- Igen. - És itt
végezték az imént Alessandro gondolájának éves szervizét is.
Felkészítjük a hajót.
- Pár perc, és vízre tesszük. - Értem.
Egy különleges valakinek is szeretne bemutatni.
Ő itt Samuel, a fiam.
Helló!
Samuel, jobb gondolás leszel majd, mint apukád?
Igen.
- Igen, úgy gondolod? - Tuti.
Tisztára, mint az én fiam.
Jó magabiztos, az biztos.
- Bizony. - Ez tetszik.
Szóval, Samuel, majd te öröklöd meg a hajót,
- mikor apád visszavonul? - Igen.
Hű!
Márpedig ez egy gyönyörű darab.
- Ez a hajó neve. Itt. - Nézzenek oda!
Roberta a feleségem.
Itt van Alex.
Itt van Samuel.
És Nicole, a kislányom.
Esetleg tervez még gyereket?
Nem, nincs több hely...
- Elfogytak a helyek. - El.
Egy ilyen ragyogó gondolát csakis szeretettel lehet elkészíteni,
és több mint 500 órányi kézműves mestermunkába telik.
Az elkészült hajó akár 50 000 dollárt is megér.
Úgyhogy mikor Samuel megörökli ezt a hajót, az nagy dolog.
Jó a fiával együtt dolgozni, nem igaz?
- Igen, nagyon. Jó dolog. - Igen, tudom.
- Igen. - Én is imádtam a fiammal dolgozni.
- Igen? - Jó élmény volt,
nem minden apának adatik meg...
- Igen. - ...hogy a gyerekeivel dolgozzon, igaz?
Igaz, igaz. Igen.
Hát, Alessandro,
akkor-akkor hagyom is, hogy összerakják a hajót,
mert újra vízre kell tenniük, még mielőtt lemegy a nap.
Igen, persze. Bizony.
Apa és fia együtt dolgoznak,
olyasvalamin, ami mindkettőjüknek szenvedélye.
Ez különleges dolog.
Én hét éven át dolgozhattam együtt a fiammal.
Nekem a hátralépést kellett megtanulnom, hogy hagyjam, hogy hadd csinálja ő.
És biztos vagyok benne, hogy Alessandro is át fogja élni ezt
előbb-utóbb.
„Tudod, mit? Neked már nem kell semmit megtanítanod.
Hadd csinálja csak ő!
Te csak lépj hátra, és hagyd, hogy átvegye a családi vállalkozást.”
A gondola végül újra kész a vízre szállásra,
és Alessandro a maga részéről már hátra is lépett,
és engedi, hogy Samuel vegye át a helyét.
- De így nem fog egyenesen... - De.
...belevágódni a falba?
A csatorna 11 méter.
- De a hajó is. - Ez az!
Nagyon izgulok.
Amire csak azután döbbentem rá, hogy ideértem,
az az, hogy bár ősi városról van szó, attól még nagyon is élő.
Nézzenek oda!
Mert mindig is a családok tartották életben ezt a várost.
A családok tartották életben a történelmet azáltal,
hogy azt a munkát végzik, amit, és hogy folytatják a mesterségeket,
melyek nemzedékről nemzedékre öröklődnek.
Velence alaposan levett a lábamról.
A város turistás részéből kimerészkedve
a lakóinak szemszögéből is megláthattam.
Az ételeiket, a történelmüket és a hagyományaikat.
És ez őszintén meghatott.
Számomra ez az utazásnak egy teljesen új formája.
És ezekre a dolgokra magamtól aligha bukkantam volna rá.
Tudják, hogy számomra mi a legfontosabb, ha valahová megérkezem?
Nos, mindig is a szálloda volt az, és még most is nagyon fontos.
Imádok a szállodában lézengeni,
de úgy biztos nem jártam volna körbe, fedeztem volna fel, hogy működik a város.
Nem is tudtam volna róla, pedig azt hiszem, hogy fontos tudni.
Úgyhogy hajlok rá, hogy azt mondjam, nagyon jót tett nekem az út.
A feliratot fordította: Speier Dávid