En stor filosof sagde engang: "Verden er en bog,
og folk, som ikke rejser, læser kun én side i den."
Jeg har læst flere sider, og jeg er ikke vild med bogen.
Der er flere grunde til, at jeg ikke kan lide at rejse.
Når det er for koldt, har jeg det ikke rart.
Vinterbadning? Nøgen?
- Ja. - Sikke en dejlig invitation.
Når det er for varmt, har jeg det heller ikke rart.
Jeg kan ikke løbe så stærkt.
- Men jeg er 75 år. - Skal jeg hjælpe dig?
Nej tak.
Og det er måske på tide at udvide min horisont.
Åh gud.
Første gang med hånden oppe i en elefantrøv.
Men heldigvis
bor jeg på nogle helt utrolige hoteller.
Hold da op. Det er storslået.
Den eneste betingelse er, at jeg skal udforske det, som er udenfor.
- Pas på. - Det siger du ikke.
- Smukt bjerg. - Vulkan.
Vulkan?
En verden, jeg har undgået hele mit liv.
Så, rolig, Sadie.
Åh gud. Åh gud. Åh gud.
Bare jeg overlever, så er jeg glad.
Det er sidste gang, jeg drikker fem glas vodka med en finne.
Jeg glæder mig til at se Venedig,
for jeg har hørt, at alle bør se Venedig, før de forlader denne jord.
Munter tanke, ikke sandt?
Så... her er jeg.
Venedig, en overflod af kultur og historie
og ofte kåret som verdens smukkeste by.
Et rejsemål, der skriger på at blive udforsket.
Men jeg udforsker sjældent, når jeg rejser,
så jeg er måske dårligt rustet.
Hvordan kommer jeg ind i byen?
- Buongiorno, Eugene! - Buongiorno!
- Come stai? - Come stai?
Dette gamle fartøj er en venetiansk vandtaxi...
Tak.
...og i følge med den lokale guide og deltids sweatermodel, Enrico,
sejler den mig hen til hotellet.
ITALIEN
Venedig ligger på over 100 små øer
i en lagune så spektakulær, at den er på Verdensarvlisten.
Der er Venedig. Hvor er det bare smukt.
Det stammer fra begyndelsen af 800-tallet.
800-tallet?
Byen er over tusind år gammel
og var engang det travle centrum i et mægtigt handelsimperium,
den rigeste metropol i Europa.
Nu lokker den op mod fem millioner turister til om året.
Kunne det her være et rejsemål, hvor jeg ikke skal bekymre mig?
Venedig er bygget på pæle.
- En by bygget på pæle? - Ja.
Måske ikke.
Hvor meget vægt kan de her pæle bære?
Der foregår en vis sænkning, hvilket er et regionalt problem.
Men det interessante ved byen er, at da den blev bygget,
lå havets overflade halvanden til to meter lavere end nu.
Okay.
Vi har altså et skrøbeligt fundament og stigende vandstand.
Godt at vide, at jeg bare kan slappe af og...
Pas på hovedet!
...forberede mig på en halshugning.
Broerne skræmmer mig. Åh nej, en til.
Man skal hele tiden være på vagt.
Pas på hovedet. Duk jer.
Turen til Venedig kan hurtigt være slut.
Sidder mit hoved stadig fast på kroppen? Godt.
Og vi er endelig ankommet.
- Her er det. Gritti Palace. - Smukt.
Et af Venedigs mest eksklusive hoteller.
Gritti Palace er som et andet hjem
for royale, milliardærer, Hollywood-ikoner...
Der skal indtages cappuccino på den terrasse.
Og nu mig.
Tak.
Al den luksus, jeg må døje med.
- Godmorgen, hr. Levy. Velkommen. - Tak. Hyggeligt at møde Dem.
Jeg er direktør Paolo Lorenzoni. Det er Carlotta.
Velkommen til Gritti Palace.
Her er virkelig smukt.
Man ved, man ikke er i Kansas mere, når man kommer herind.
Ja, smukt.
Gritti er Venedigs ældste palads.
Stedet er opkaldt efter dogen Andrea Gritti.
- Var dogen i Venedig? - Ja, dogen var som en konge.
Wow.
Men tilsyneladende ikke en særlig glad konge.
Det kalder jeg en sur stodder.
Når man skal males, kan man vel smile lidt.
Ikke? Op med humøret.
Nu skal jeg vise Dem vores bibliotek.
Under den gnavne doges blik bedes Grittis VIP'er skrive i gæstebogen.
Det er en dyrebar bog. Vi kalder den Den Gyldne Bog.
De vil straks se, at Ernest Hemingway har signeret den.
- "Ernest... Hemingway." - Hemingway.
Og her har vi...
- Liberace! - Den 19. juli.
- Som tegnede en kandelaber... - Ja, på flyglet.
Hvis nu folk ikke vidste, at det var den Liberace.
Det er en ægte Blå Bog over...
- Det er Charlie Chaplin. - ...enhver, som er noget.
"Prinsesse Margaret." Hun har bare skrevet "Margaret".
- "Margaret," ja. - Er De sikker på, det er prinsessen?
- Det håber jeg. - Okay.
Jeg håber ikke, mit ophold her vil sænke standarden.
Jeg er meget sigende ikke blevet bedt om at signere bogen.
Jeg bemærker, at nogle af siderne er skjoldede,
som om nogen har spildt en Bellini på dem.
Nej, bogen blev beskadiget, da den kom under vand.
Tabte nogen bogen i vandet?
Nej, det var højvande. Så kom der noget vand ind.
Nå da, det er da...
- Så højvandet kommer ind i hotellet? - Ja.
Fik gæsterne nogen form for rabat, da der var oversvømmelse...
- Slet ikke. De betaler mere. - Betaler de mere?
Ja, det er jo en oplevelse.
En oplevelse, man ikke får på andre hoteller.
Heldigvis ligger min suite på 1. sal,
så forhåbentlig vågner jeg ikke op med strømperne flydende i kanalen.
Hold da op.
- Hvad synes De om værelset? - Det er smukt.
Det er et værelse fyldt med historie og kunst.
Alt, hvad De ser herinde, stukken og freskoerne, er originale.
Alt er venetiansk.
Det her er ægte guld.
- Ægte guld? - Bladguld, ja.
Og de er lavet her i Venedig? De er ikke importeret?
- Nej nej, slet ikke. - Wow.
- Det må være en dyr stol. - Ja, naturligvis.
Måske kommer jeg ind med en neglefil og begynder at skrabe lidt af.
Jeg er ikke helt i mit rette element her.
Ægte bladguld på møblerne?
Det er Den Gamle Verden, der er bevaret.
- Det er fra det 17. århundrede. - Nej?
Uvurderligt.
Ja, det stemmer. Møblerne er ældre end USA.
Kan jeg vænne mig til al den velstand?
Tja... Måske.
Normalt ville jeg blive hele dagen og formentlig hele ferien i denne suite.
Og ikke kun, fordi jeg elsker bekvemmelighed.
Jeg ved, der er meget at se i verden.
Men at forlade hotellet og udforske
et fremmed sted, hvor jeg ikke ved, hvor jeg er...
Fremkalder det en vis mængde angst? Det vil jeg mene, ja.
Men inderst inde ved jeg godt, at jeg bør prøve mere end hotellets menu.
Jeg må overvinde sommerfuglene i maven,
bevæge mig væk fra alfarvej og vove mig ud i Venedig.
- Monica? - Ja.
- Goddag. - Hyggeligt at møde dig.
- Vil du have noget at drikke? - Det vil jeg da helt sikkert.
Den lokale madanmelder Monica
vil gerne hjælpe mig og synes, vi skal begynde med en frokost.
Jeg mener altid, at den bedste måde at opdage en by på er gennem mad.
Det er en over tusind år gammel republik, som har haft så mange
påvirkninger fra hele den kendte verden.
Så maden her er helt anderledes end i resten af Italien.
Når turister kommer til Venedig, forventer de så deres livs bedste pizza?
Formentlig. Og de bliver skuffede, for det har intet med Venedig at gøre.
Pizza er fra Napoli.
I Venedig spiser man risotto og fiskeretter og pastaretter.
Det er det ægte venetianske køkken.
Mange mennesker.
Ja, jeg lovede jo at vise dig livet i Venedig.
Det er det lokale fiskemarked.
Vi har noget af den bedste fisk i Italien, fordi den er friskfanget.
Her køber man fisk, grøntsager, kager. Alt handler om mad i Venedig.
Sød musik i mine ører.
Det her er en bacaro. Et osteria.
Et typisk sted for venetianere at spise og drikke.
Det er en af de ældste vinbarer i byen.
Det kan jeg lide.
Og du skal smage de berømte cicchetti, som du kan se her.
Cicchetti.
Det kommer fra ordet "ciccus" på latin. Det betyder "lille".
Javel.
"Lille" var ikke det ord, jeg havde håbet om frokosten.
- Ja? Hvor sulten er du? - Jeg...
Jeg er sgu hundesulten, som man siger.
Heldigvis er cicchetti ikke én, men mange forskellige slags fingermadder.
Du får et par cicchetti.
Og traditionen er at servere vin til.
Det er Raboso-vin.
En tradition, det ville virke ubehøvlet at ignorere.
Bemærk, at den serveres kølig.
Den er meget, meget forfriskende.
Ja, men du må ikke lade dig narre. Den er på 13 procent.
Så man skal spise en masse sandwich sammen med.
En masse cicchetti.
Monicas valg af vin er en god start på frokosten.
Gid jeg kunne sige det samme om hendes valg af cicchetti.
Vi skal helt sikkert smage baccalá.
- Det er faktisk tørret torsk. - Tørret torsk?
Tørret torsk, som er blevet rehydreret ved at ligge i blød i ferskvand,
som skiftes jævnligt i 72 timer.
Så bliver den kogt og så...
- Kogt bagefter? - Ja.
Det lyder ikke så appetitvækkende, Monica.
- Du vil elske det. Det er jeg sikker på. - Jeg prøver.
Det er ikke så stærkt, som folk tror.
- Nej, det smager godt. - Havde du forventet den smag?
Nej, jeg forventede kattemad, men...
...det smager faktisk dejligt.
- Det er det her, jeg forstår ved god mad. - Ja.
Velsmagende, små bidder. Lækker vin.
- Og ikke noget særligt på programmet. - Det er den venetianske stil.
Jeg ville tage så meget på. Jeg ville veje 120 kg. Og være plørefuld.
Venedig har seks distrikter.
De byder alle på et væld af kulinariske steder og islæt.
Monica fører mig endnu længere fra den slagne vej i Cannaregio-distriktet.
Det her sted er det eneste kosher bageri
i provinsen Venedig. Og det er en ret stor provins.
Selvom vi er i Italien, kan man ikke slå en jødisk deli.
Åh ja.
- Wow. - Mange af de ting, de sælger,
kan man kun finde her og ingen andre steder i verden.
"Bisse" er en typisk småkage her fra byen.
- Jeg elsker det allerede. - Ja, det ved jeg.
"Impada" er dej fyldt med mandler.
Vi tror, de stammer fra de spanske jøder.
Jøder fra hele Europa slog sig ned i Venedig
helt tilbage i det 13. århundrede.
Det her er en af de vigtigste dele af verdenshistorien,
for det er en jødisk ghetto, og det var verdens allerførste ghetto.
Hvordan opstod der en jødisk ghetto i Venedig?
I 1516 besluttede byen Venedig,
at det bedste for den jødiske befolkning var at bo samlet på samme sted.
Som årene gik, adskilte de for første gang i historien
jøderne fra de andre folkeslag,
og derfor er begrebet "ghetto" lige så stille blevet et frygteligt ord.
Adskillelsen varede i over to et halvt århundrede...
Det er en af portene.
Den blev lukket i spærretiden. Ingen måtte komme ind eller ud.
...til franskmændene invaderede i 1797.
Napoleon besluttede at åbne porten, ikke fordi han holdt af jøder,
men fordi han holdt af deres penge.
Så...
...Napoleon var en af de bedre antisemitter, kan man sige.
Det har personlig betydning for mig, fordi jeg er jøde.
Det var et særpræget sted, ingen tvivl om det,
og var jeg taget derhen, hvis jeg ikke lavede det her?
Formentlig ikke.
For det er ikke den slags, jeg gør, når jeg rejser.
Så det har sat sit præg på mig.
Det kan også være Raboso'en.
Men nej, jeg tror bare, det er mig.
Efter en eftermiddag rig på historie
er det tid til en aften rig på kalorier.
Jeg har set, hvordan de lokale i Venedig spiser.
Nu skal jeg prøve at spise til middag som de venetianske kongelige.
Jeg vil spise som en doge med et smil om munden.
For at sikre, at jeg får det bedste ud af oplevelsen,
har Gritti fundet en af deres dygtigste ansatte til at sørge for mig.
Maurizio, du ligner en filmstjerne fra Hollywood.
- Wow. - Hvis jeg havde set sådan ud som ung,
ville min karriere være gået en helt anden vej.
Aftenens menu har et tydeligt venetiansk tema.
Ravioli formet som gondoler.
Hold op, det smager godt.
Wow.
Torsk med cannellini-creme og sort trøffel.
Jeg er begejstret, for det er fremragende mad.
Og til sidst en dessert formet som en cigar.
Cigaren skyldes vores ven Hemingway, der røg sin cigar her ved bordet.
- Er det Ernest Hemingways bord? - Ja.
Wow. Jeg får pludselig trang til at skrive.
Pyntet med noget til meget rige smagsløg.
Det er bladguld. Spiseligt.
- Spiseligt? - Ja.
Jeg forstår, man spiser 24 karotter, men at spise guld er noget helt andet.
Wow. Det smager vanvittig godt.
Så lækkert.
Er det ikke utroligt? Én aften i denne luksus,
og jeg har allerede fået smag for guld.
Får jeg problemer i metaldetektoren i lufthavnen efter det her?
Nej, bare rolig.
Jeg er vågnet til en betagende venetiansk solopgang.
Og vandet er heldigvis, hvor jeg forlod det:
Uden for hotellet.
Så nu skal jeg op, have tøj på... og bestille roomservice.
Godmorgen, hr. Levy. Hvordan har De det?
Godt, Maurizio.
Det er derfor, jeg rejser. For at bo på hoteller som det her.
- Hvad er dagens planer? - Jah, det ved jeg ikke.
Hvis det var op til mig, ville jeg bare sidde her nogle timer.
Og nyde det og måske drikke en kop kaffe eller to.
Men hvad ville du foreslå?
Jeg synes, De skal fare vild i de ægte kvarterer i Venedig.
- Fare vild i de ægte kvarterer? - Gå omkring og fare vild.
Det er slet ikke mig.
Hvordan farer man bedst vild i Venedig?
Man tager åbenbart en tur med byens mest berømte transportmiddel:
Gondolen.
De kom hertil for over 900 år siden.
Jeg forestiller mig, at vandvejene så lidt anderledes ud end nu.
Jeg bemærker, at der er busser...
...varebåde, taxier.
Det er befærdet. Der er stor aktivitet på vandet.
Men hvo intet vover, intet vinder.
- Goddag. - Goddag. Tag plads.
Okay, så sejler vi.
Og min gondoliere...
- Hvad hedder du? - Alessandro.
...Alessandro, har ikke blot byens flotteste hår.
Det er hovedkanalen, Canale Grande.
- Det er myldretid. - Ja.
Han er også dygtig til at undvige trafikken.
- Hvor længe har du gjort det her? - 30 år.
Jeg begyndte sammen med min far, da jeg var 12-13 år gammel.
- Var din far gondoliere? - Ja.
Min far, min oldefar og min bedstefar, ja.
Og min søn forsøger at lære at blive gondoliere.
Wow.
Det er virkelig en familietradition. Det er jeg meget stolt af.
Utroligt.
Da vi kommer længere væk fra Venedigs hovedkanal...
Det var bedre.
- Nu er du en rigtig gondoliere. - Ja.
...begynder jeg at opleve byen som Alessandros forfædre må have gjort.
Der er meget stille i de her gader.
- Ja. - Lyt engang.
Her er stille. Her er roligt.
Der er historie. Det er faktisk ret dejligt.
I denne labyrint af vandveje
er jeg faret fuldstændig vild, og jeg elsker det.
Maurizio ville være stolt.
- Pas på hovedet. - Pas på hatten?
Nej, dit... Ja, og din hat.
Det er utroligt, hvor længe gondoliere-faget
er blevet givet i arv gennem generationer i Venedig.
Men Alessandro fortæller, at byen har en endnu ældre
og mere sjælden familievirksomhed.
Og da jeg forsøger at udforske som en rigtig rejsende...
- Goddag. - Hej.
- Må jeg komme ind? - Ja, værsgo.
...følger jeg hans råd og møder håndværkeren Eleonora.
Eugene, min tvillingesøster Sara.
- Goddag. - ...og min mor Sabrina.
Goddag.
Familien fremstiller det bladguld, Venedigs fineste kunsthåndværkere
og en enkelt hotelkok bruger.
Hvert ark er tyndere end et menneskehår og fremstillet i hånden...
...og med ånde.
Det må jeg være god til. Jeg har åndet hele mit liv.
Ånd på midten.
Ånd på det.
Det var for meget.
Der er vist noget galt med det ark. Måske er det bordet. Er det ligesom dit?
Ja, se her.
Fremstillingen af dette fine og præcise produkt
står mesterhåndværkeren Marino for.
Ciao, papa.
- Buongiorno. - Buongiorno.
Eleonoras far.
Nå, hvad foregår der herinde?
Min far, Marino, er den sidste guldslager i Italien og i Europa.
Javel.
Da jeg kom ind, vidste jeg ikke, hvad jeg skulle mene.
Jeg kan se, der er noget polstring.
- Guldet er inde mellem plastikken. Se. - Ja, ark af guld.
Jeg så bare en mand, der stod og slog med en stor hammer,
mens han stirrede ud ad vinduet.
Hvorfor kigger han ikke på det? Hans fingre er meget tæt på hammeren.
- Ja. Fem gange. - Fem gange har han ramt sin finger?
Én gang ville være nok for mig.
Så ville jeg overveje at sælge sko i stedet for.
Hvor mange gange skal han... Slår han på det hundrede gange?
30.000 slag.
Hamrer han det 30.000 gange?
Ja, vi fremstiller det på samme måde som i det 17. århundrede.
Giver han sin arm til videnskaben?
Vil du?
- Skal jeg prøve? - Ja da.
Det er løgn.
Hold da op! Den vejer jo et ton.
Jeg kan ikke med én arm.
Det er ikke muskler, kun teknik.
Det er et fag, som har eksisteret i flere hundrede år,
og som bliver givet videre fra far til søn til datter til søn.
Det er fascinerende.
Ødelægger jeg guldet?
Nej nej.
Marino behøver ikke en lærling som mig.
Den tradition må hellere blive i familien.
Wow. Det er virkelig specielt.
Jeg vågner til endnu en dag i Gritti Palaces overdådige pragt.
Og direktøren, hr. Lorenzoni,
har inviteret mig med hen i hotellets mest hellige rum.
Jeg vil gerne vise Dem denne wall of fame, som er malet med akvarel.
Det var min idé at lave den.
Wow. Hvor er de flotte. De er virkelig godt lavet.
Her på væggen hænger de mest fremtrædende gæster
fra de seneste mere end 70 år.
Vi har Greta Garbo,
- Humphrey Bogart, Grace af Monaco. - Ja.
Og siden i morges den seneste tilføjelse.
Hov, se der. Det er jo Eugene Levy.
Wow.
Det er en fin gestus.
Det håber jeg da.
I øvrigt er alle disse mennesker desværre
ikke længere... lad os sige i live.
Det er en pæn måde at sige det på.
De er... De er alle sammen døde.
Det er bestemt en fin gestus.
Fin og skræmmende.
Det er måske et varsel om, at der sker noget ikke så rart.
Tak, hr. Lorenzoni.
- Det var en fornøjelse. - Ja.
Min livsforsikring dækker næppe en rejse under en forbandelse,
men jeg tager chancen og møder min gondoliere-ven,
Alessandro, i den anden ende af byen.
Venedig i solskin. Det er pragtfuldt.
Når man sejler ned ad kanalerne,
går der ikke lang tid, før man føler sig som en lokal.
Jeg kunne være på vej på arbejde. Eller ud efter mælk.
Det utrolige er, at Venedig er en fungerende by.
Det handler ikke kun om at sejle turister rundt for fornøjelsens skyld.
Her bliver handlet, og folk går på arbejde.
Der foregår en hel masse.
Den stammer fra 1600-tallet, og dette gondolværksted,
også kaldet en "squero", er et af de ældste i Venedig.
- Alessandro. Buongiorno. - Går det godt?
Og her har Alessandros gondol lige fået sit årlige eftersyn.
Vi gør båden klar.
- Vi kan sejle om få minutter. - Javel.
Jeg skal møde en helt særlig person.
- Det er Samuel, min søn. - Hej.
Bliver du en bedre gondoliere end din far?
- Ja. - Tror du det?
Han minder om min søn.
- Han har selvtillid. Det kan jeg lide. - Ja.
Og Samuel, du får den her båd,
- når din far går på pension? - Ja.
Wow. Den er meget smuk.
- Her står bådens navn. - Ja, se der.
Roberta er min kone. Der står Alex.
Her er Samuel. Og Nicole, min lille datter.
Skal du have flere børn?
- Nej, der er ikke mere plads. - Du løb tør for plads.
At bygge sådan en skinnende gondol skal gøres med kærlighed,
for det kræver over 500 timers venetiansk håndværk.
Det færdige produkt koster 50.000 dollar.
Så når Samuel arver den her båd, er det en stor ting.
Det er rart at arbejde med sin søn.
- Ja, det er dejligt. - Jeg ved det.
Jeg elskede at arbejde med min søn. Det er en god oplevelse.
Det er ikke alle fædre, der prøver at arbejde med deres søn.
Det er rigtigt.
Nå, Alessandro, I får lov til at gøre båden færdig,
for den skal i vandet igen, før solen går ned.
Ja, selvfølgelig.
Far og søn, der arbejder sammen om noget, de begge brænder for.
Det er noget helt særligt.
Jeg arbejdede sammen med min søn i syv år.
Det svære for mig var at træde tilbage og lade ham gøre det.
Jeg er sikker på, at Alessandro kommer ud for det samme en dag.
"Nu skal jeg ikke lære ham mere. Bare lad ham gøre det."
Hvor han træder tilbage og lader ham overtage forretningen.
Gondolen er klar til at blive søsat igen,
og nu træder Alessandro lidt tilbage og lade Samuel overtage.
- Rammer den ikke direkte ind i muren? - Jo.
Kanalen er 11 meter bred.
- Ligesom din båd. - Ja.
Jeg er meget nervøs.
Før jeg kom, var jeg ikke klar over,
at selvom byen er gammel, er den også meget levende.
Se lige der.
For det er familierne, der holder liv i byen.
Det er familierne, der holder liv i historien
gennem deres arbejde og ved at videreføre de håndværk,
som bliver givet videre fra generation til generation.
Jeg er blevet forført af Venedig.
Jeg forlod byens turistruter og fik set byen gennem de lokales øjne.
Deres mad, historie og traditioner.
Og det har virkelig rørt mig.
Det er en helt ny måde at rejse på for mig.
Jeg var sikkert ikke taget ud for at se den slags.
Når jeg kommer til et sted, hvad er så det vigtigste for mig?
Det har altid været hotellet, og det er stadig vigtigt.
Jeg elsker at hænge ud på hotellet,
men jeg ville ikke have rejst rundt og opdaget, hvad der gør byen unik.
Det ville jeg ikke have vidst, og det er vigtigt at vide.
Så jeg hælder til at mene, at det er en rigtig god ting for mig.
Tekster af: Lisa Kristensen Villeneuve