Jeden slavný filozof řekl: „Svět je jako kniha
a ti, kdo necestují, čtou jen jednu její stránku.“
No, musím říct,
že já už jich pár přečetl a ta kniha mě moc nenadchla.
Nerad cestuju hned z několika důvodů.
Když je zima, není mi to příjemné.
Plavání v ledu, a k tomu nahý?
- Ano. - Tak to je skvělá pozvánka.
A když je velké teplo? Není mi to příjemné.
Tak rychlej nejsem.
- Ale je mi 75. - Chcete pomoct?
Ne, dobrý.
A možná je načase rozšířit si obzory.
Ach bože.
To je poprvé, co jsem měl ruku v zadku slona.
Ale výhodou je,
že můžu pobývat v úžasných hotelech.
No páni. To je nádhera.
Háček je v tom, že mám prozkoumávat i svět venku.
- Opatrně. - Beze srandy.
- Krásná hora. - Sopka.
Sopka?
Svět, kterému se celý život vyhýbám.
Sadie.
Ach bože. Ach bože. Ach bože.
Stačí, když to přežiju.
Tohle je naposledy, co si dávám pět skleniček vodky s Finem.
EUGENE LEVY, ZDRÁHAVÝ CESTOVATEL
Na Benátky se moc těším,
protože tohle město by prý před smrtí měl navštívit každý.
Povzbudivá myšlenka, že?
No, tak jsem tu.
BENÁTKY
Benátky, město, které překypuje kulturou a historií
a pravidelně bývá označováno za nejkrásnější město na světě.
Tohle místo přímo volá po prozkoumání.
To však na svých cestách dělám zřídkakdy,
takže jsem možná špatně vybavený.
Jak se dostanu do města?
- Buongiorno, Eugene! - Buongiorno!
Come stai?
Toto staré plavidlo je benátské vodní taxi...
Děkuju.
...a doprovází mě Enrico, místní průvodce a svetrový manekýn na částečný úvazek.
Veze mě do hotelu.
ITÁLIE
Benátky se rozkládají na více než 100 ostrůvcích...
LIDO BENÁTSKÁ LAGUNA
...v laguně tak nádherné, že patří do Světového dědictví.
Tohle jsou Benátky. Krása, že?
Historie města sahá do počátku devátého století.
Devátého století?
Město staré více než tisíc let
kdysi bývalo rušným centrem silného obchodního impéria,
nejbohatší metropolí v Evropě.
Teď sem proudí až pět milionů turistů ročně.
Bude tohle destinace,
kde mě nic nezaskočí?
Benátky jsou postavené na kůlech.
Město na kůlech?
Ano.
Možná ne.
Kolik toho ty kůly unesou?
Povrch trochu klesá, což je spíš regionální problém.
Ale povím vám jednu zajímavost.
V době vzniku
byla hladina moře o necelé dva metry nižší než teď.
Dobře.
To bychom měli chatrné základy a stoupající hladinu moře.
Ještěže můžu jen sedět, relaxovat a...
Pozor na hlavu.
...připravovat se na setnutí hlavy.
Tyhle mosty mě děsí. Jejda, další.
Musíte být neustále ostražití...
Pozor na hlavu. Dolů, dolů.
...protože váš výlet do Benátek by mohl špatně skončit.
Hlava mi pořád sedí na krku? Fajn.
Konečně jsme na místě.
Jsme tu, Eugene. Gritti Palace.
Nádhera.
Luxusní benátský hotel Gritti Palace je druhým domovem
pro členy královských rodin, miliardáře, hollywoodské hvězdy...
Ta terasa je jako stvořená pro posezení u cappuccina.
...a teď i pro mě.
Děkuju.
Tolik luxusu, co musím snášet.
- Dobré ráno. Vítejte v Gritti. - Děkuji.
- Těší mě. - Mě také.
Jsem ředitel Paolo Lorenzoni a toto je Carlotta.
Vítejte v Gritti Palace.
Je to tu opravdu nádherné.
Hned poznáte, že už nejste v Kansasu.
- Ano, krása. - Je to nejstarší palác tady.
Pojmenován je po dóžeti Andreovi Grittim.
- Ten dóže žil v Benátkách? - Ano. Byl něco jako král.
Páni.
Ale nepříliš šťastný král, jak tak koukám na ten obraz.
Tomu říkám „kyselý ksicht“.
Když vám malují portrét, aspoň se usmějte.
Jen na odlehčení nálady.
Ukážu vám naši knihovnu.
Pod dohledem nabručeného dóžete se zapisují VIP hosté hotelu.
Toto je cenná kniha. Je to... Říkáme jí „zlatá kniha“.
Hned vidíte... Je tu podpis Ernesta Hemingwaye.
„Ernest...
- Hemingway. - ...Hemingway.“
- Dál je tu... - Páni.
- „Liberace.“ - Podepsán 19. července.
Nakreslil malý svícen na...
Ano, na klavír.
Kdyby někdo nevěděl, že je to právě ten Liberace.
Tato kniha je opravdovou encyklopedií...
Charlie Chaplin.
...známých osobností.
„Princezna Margaret.“ A podepsala se jen „Margaret“?
- „Margaret“, ano. - Ano.
A určitě je to ta princezna?
- Doufám. - Dobře.
Snad jste teď kvůli mně nesnížili laťku.
I když to, že mě ještě nepožádali o podpis, mluví za vše.
Na některých stránkách jsou šmouhy,
jako by na ně někdo rozlil koktejl nebo tak.
Ne. Viditelné poškození způsobila voda.
Někdo tu knihu hodil do vody?
Ne, byl příliv a trochu navlhla.
Páni. To je...
Takže během přílivu se voda dostane do hotelu.
- Ano. - Ano.
A... dáváte klientům nějakou slevu, když se to...
- Ne. Připlácí si... - První patro pod vodou...
Připlácí si?
Jo, je to zážitek. Nová zkušenost.
Taková zkušenost se vám jinde nenaskytne.
Naštěstí je moje apartmá v prvním patře, tak držte palce...
APARTMÁ PISANI
...abych ráno nehledal ponožky někde po kanálu.
No teda.
Co na ten pokoj říkáte?
Je nádherný.
Je to pokoj plný historie a umění.
Vše, co tu vidíte, ty štuky a fresky, je původní.
Vše je čistě benátské.
Toto je pravé zlato.
- Pravé zlato? - Lístkové zlato. Ano.
Vyrábí se v Benátkách...
- Ano. - Není to dovoz?
Ne, vůbec ne.
Páni.
- Tak to bude pěkně drahá židle. - Ano.
- Že? Protože... - Ano, je.
Možná sem zajdu s pilníčkem na nehty a začnu...
Trochu si seškrábnu.
Cítím se tu trochu nesvůj.
Nábytek pozlacený pravým zlatem?
Je to takový zachovaný Starý svět.
Tohle je ze 17. století.
- Ne! - Ano.
Je to nesmírně cenné.
Přesně tak. Ten nábytek je starší než Spojené státy.
Jestli bych si na takový přepych zvykl?
Já... Možná.
Jindy bych zbytek dne
a nejspíš i většinu svého pobytu strávil v tomhle apartmá.
A nejen proto, že mám rád své pohodlí.
Vím, že ve světě je toho hodně k vidění...
Ale představa, že opustím hotel,
abych prozkoumal místo, kde se neorientuju,
ve mně vzbuzuje jistou úzkost. Řekl bych. Ano.
Přesto mi něco říká, že je tu víc lahůdek než v hotelovém menu.
Musím překonat svůj strach,
zvolit neprošlapanou cestu a vypravit se do centra Benátek.
- Monica? - Ano.
- Moc mě těší. - Mě také.
Dáte si něco k pití?
Rozhodně ano.
Místní jídelní kritička Monica
mi nabídla svou pomoc a navrhla zajít nejdřív na oběd.
Podle mého názoru je vždycky nejlepší poznávat města prostřednictvím jídla.
Tohle je republika stará více než tisíc let,
na které se odrážejí vlivy z celého světa.
Takže místní jídlo je jiné než kdekoli jinde v Itálii.
Když do Benátek přijedou turisté,
čekají, že tu ochutnají tu nejlepší pizzu?
Ano.
A bývají zklamaní, protože pizza s Benátkami nesouvisí.
Pochází z Neapole.
V Benátkách se jí rizoto, pokrmy z ryb nebo těstovin.
Taková je benátská kuchyně.
Je tu rušno.
Jo. Říkala jsem, že vám ukážu ruch Benátek.
Tohle je místní prodavač ryb.
Máme tu ty nejlepší ryby v celé Itálii, protože jsou každý den čerstvé.
Vyberete si z ryb, zeleniny, koláčů. Benátky jsou celé o jídle.
To je hudba pro mé uši.
Tohle je bacaro, restaurace.
Typické místo, kam se Benátčané chodí najíst a popít.
Je to také nejstarší vinárna ve městě.
Líbí se mi, kam to směřuje.
Ochutnáme slavné cicchetti, které vidíte přímo tady.
Cicchetti.
Pocházejí z latinského slova ciccus, což znamená malý.
Dobře.
„Malý“ není zrovna slovo, které by mělo vystihovat náš oběd.
- Ano? Jak velký máte hlad? - Já...
No... Mám hlad jako vlk, jak se říká.
Cicchetti naštěstí neoznačuje pouze jeden,
ale mnoho druhů jednohubek.
Dáte si pár kousků cicchetti.
A podle tradice se podává s vínem.
Toto je Raboso.
Což je tradice, která by se správně neměla ignorovat.
Všimněte si, že je chlazené.
Je velmi osvěžující.
Ano. Ale nenechte se mýlit, má 13 % alkoholu. Proto potřebujete...
Musíte to zlatíčko zajíst spoustou chlebíčků, že?
Spoustou cicchetti.
Moničino víno mě jemně připravilo na tento oběd.
Což ovšem nemohu říct o její volbě cicchetti.
A rozhodně si dáme baccalá.
- To je sušená treska. - Sušená treska?
Sušená treska, která se rehydratuje máčením ve sladké vodě
a ta se pravidelně po dobu 72 hodin mění.
- Jo. - A pak se uvaří a...
- Pak se uvaří? - Potom.
To vůbec nezní lákavě, Monico.
Bude vám chutnat.
- Jistě. Ochutnám to. - Tím jsem si jistá.
Chuť není tak výrazná, jak si mnozí myslí.
Moc dobré.
Čekal jste to?
Ne. Čekal jsem kočičí žrádlo, ale je to...
Je to výborné.
Takhle si představuju dobré jídlo.
- Ano. - Rozumíte?
Chutné jednohubky, výborné víno
a nic konkrétního na programu.
- To je styl místních. - Jo.
To bych strašně přibral. Už bych vážil 120 kilo. A ještě byl opilý.
Je tu šest čtvrtí.
Všechny nabízí přehršel kulinářských míst a chutí.
Monica mě vede na méně známé místo, do čtvrti Cannaregio.
Tohle je jediná košer pekárna
v benátské provincii. A ta je velká.
No, přestože jsme v Itálii...
- Jo. - ...nad židovské dobroty není.
Ano.
- Páni. - A mnoho z toho, co tu vidíte,
nenajdete nikde jinde na světě.
„Bisse“ je typická benátská sušenka.
- Už teď se mi líbí. - Já vím.
Pokračujte.
„Impada“ je košíček plněný mandlemi.
Pravděpodobně pochází ze španělsko-židovské komunity.
Židé z celé Evropy se začali v Benátkách usazovat už od 13. století.
Tohle patří k nejdůležitějším částem historie světa.
Jsme totiž v židovském ghettu a zároveň prvním ghettu na světě.
Jak tu vůbec židovské ghetto vzniklo?
V roce 1516 město rozhodlo,
že je rozumné, aby komunita Židů žila společně na jednom místě.
Časem se poprvé v historii doslova segregovali
spolu s Židy z dalších komunit,
a proto slovo „ghetto“ postupně nabralo negativní konotaci.
Tato segregace trvala více než dvě a půl století...
Tohle je jedna z bran.
Večer se po zákazu vycházení zamykala. Nikdo nesměl dovnitř ani ven.
...až do vpádu Francouzů v roce 1797.
Napoleon se rozhodl brány otevřít, ne kvůli své náklonnosti k Židům,
ale samozřejmě kvůli jejich penězům.
Takže...
Napoleon nejspíš patřil k těm lepším antisemitům.
Jako Žida se mě to osobně dotýká.
Bylo to mimo běžnou trasu, o tom není pochyb.
Zavítal bych tam, kdybych netočil tento seriál?
Nejspíš ne.
Protože tohle na svých cestách nemám ve zvyku.
Zanechalo to ve mně dojem.
Možná je to tím Rabosem.
Ne, myslím, že je to prostě mnou.
Po odpoledni bohatém na historii
je čas na večer bohatý na kalorie.
Jak se stravují místní, už jsem zjistil.
Teď hodlám prozkoumat, jak večeří benátská šlechta.
Mám v plánu najíst se jako dóže s úsměvem na tváři.
A abych si pojistil ten nejlepší zážitek,
bude mě obsluhovat jeden z nejšpičkovějších číšníků hotelu Gritti.
Maurizio, vypadáte jako hollywoodská filmová hvězda.
- Páni. - Vypadat ve svých začátcích jako vy,
moje kariéra by nabrala úplně jiný směr.
Dnešní menu má výrazně benátské téma: ravioli ve tvaru gondol.
Ach bože, to je dobrota.
Páni.
Treska s omáčkou z cannellini a černými lanýži.
Tohle mě dokáže nadchnout, protože je to vynikající jídlo.
A na konec dezert ve tvaru doutníku.
Ten doutník je na počest našeho přítele Hemingwaye,
který u tohoto stolu kouřil.
- Tohle je stůl Ernesta Hemingwaye? - Ano.
Páni, najednou mám nutkání psát.
Ozdobený drobností pro velmi majetný jazýček.
To jsou zlaté lístky. Jsou jedlé.
- Jedlé? - Ano.
Chápu, když sníte 24 karotek,
ale jíst zlato je jiná.
Páni.
Je to neskutečně dobré.
Velká dobrota.
Věřili byste tomu?
Jedna noc v tomto luxusním hotelu,
a už mi zachutnalo zlato.
Nebudu na detektoru kovů na letišti pískat,
- protože jsem to snědl? - Ne. Nebojte.
Vzbudil jsem se do nádherného benátského východu slunce.
A jsem rád, že voda je tam, kde jsem ji opustil,
bezpečně za zdmi hotelu.
Je načase vstát, obléct se a objednat si pokojovou službu.
Dobré ráno. Jak se máte?
Dobře, Maurizio.
Kvůli tomuhle cestuju. Kvůli hotelům, jako je tenhle.
Co máte v plánu dnes?
No, já nevím.
Být to na mně, jen bych tu několik hodin seděl,
- užíval si... - Celý den.
...a možná si dal jeden dva šálky kávy.
Ale co byste mi doporučil?
Podle mě byste se měl ztratit na těch opravdových benátských místech.
- „Ztratit se na opravdových místech?“ - Ano.
- Jo. - Ztratit se v uličkách.
To nemívám ve zvyku.
Jak se v Benátkách ztratit nejlíp?
No, očividně podniknout výlet na typicky benátském dopravním prostředku:
na gondole.
Poprvé se tu objevily před více než 900 lety.
Vodní kanály jistě vypadaly trochu jinak než teď.
Všímám si, že tu jsou autobusy,
zásobovací lodě, taxíky.
Je tu rušno. Na vodě se pořád něco děje.
Ale kdo nic neriskuje, nic nemá.
- Zdravím. - Dobrý den.
Posaďte se.
Tak jo, jedeme.
A upřímně, tento gondoliér...
- Jak se jmenujete? - Alessandro.
Nejenže má Alessandro nejlepší vlasy ve městě...
Toto je hlavní kanál. Velký kanál.
- Nejrušnější. - Ano.
...ale také se umí šikovně vyhýbat provozu.
- Jak dlouho už tohle děláte? - Třicet let.
Začínal jsem u svého otce, když mi bylo 12 nebo 13 let.
- Otec byl gondoliér? - Ano.
Můj otec, pradědeček i dědeček. Ano.
A můj syn se učí na gondoliéra.
Páni.
Je to rodinná tradice.
- Ano. - Jsem na to hrdý.
Úžasné.
Jak plujeme dál po Velkém kanálu...
No, to je lepší.
- Teď vypadáte jako pravý gondoliér. - Jo.
...začínám poznávat město
tak jako před mnoha lety Alessandrovi předci.
Tady v ulicích je najednou hrozné ticho.
- Ano. - Poslouchejte.
Je tu ticho.
Klidná voda.
Dýchá na vás historie.
Je to opravdu krása.
V tomto labyrintu vodních kanálů jsem se úplně ztratil a užívám si to.
Maurizio by na mě byl hrdý.
- Pozor. - Na klobouk?
Ne. Na hlavu i klobouk.
Je k nevíře, jak dlouho se gondoliérství
v Benátkách předává z generace na generaci.
Přesto mi Alessandro pověděl, že ve městě najdete
ještě starší a unikátnější rodinné podniky.
A protože město prozkoumávám jako pravý cestovatel...
- Zdravím. - Dobrý den.
- Smím dál? - Ano, vítejte.
...na jeho doporučení jsem se sešel s řemeslnicí Eleonorou.
Eugene, moje dvojče Sara...
- Těší mě. - ...a má matka Sabrina.
Těší mě.
Tato rodina vyrábí ty zlaté lístky, které používají ti nejlepší umělci
i ten zvláštní hotelový šéfkuchař.
Každý plát je tenčí než lidský vlas a vyrábí se zcela ručně...
a dechem.
Tohle by mi mohlo jít.
- Dýchám celý svůj život. - Tak. Dýchněte doprostřed.
Dýchnout.
To bylo moc.
Myslím, že s tou fólií je něco špatně.
Nebo je stůl malý. Je stejný jako váš?
Dívejte.
Výrobu tohoto křehkého, precizně zpracovaného produktu
má na starost mistr Marino.
Ciao, papa.
- Buongiorno. - Buongiorno.
Eleonořin táta.
Takže co se to tu děje?
Můj otec Marino je posledním zlatotepcem v Itálii i v Evropě.
Dobře.
Když jsem vešel do dílny, nevěděl jsem, co si myslet.
Vidím, že mezi těmi pláty je podložka.
Zlato je proložené plastem. Podívejte.
Pláty zlata jsou v plastu.
Teď do nich někdo bušil palicí
a koukal při tom z okna.
Proč se nedívá na to, do čeho tluče?
Prsty má blízko palice.
- Ano. Pětkrát. - Pětkrát se uhodil do prstu?
Stačilo by jednou a řekl bych: „Víte co? Možná že prodávat boty nebude špatné.“
Kolikrát do toho...
Tluče do toho stokrát?
Je to 30 000 úderů.
Tluče do toho 30 000krát?
Ano. Pokračujeme ve stejné výrobě ze 17. století.
Věnuje svou paži vědě?
Vy?
- Mám to zkusit? - Prosím.
Vy žertujete.
Panebože! Váží aspoň tunu.
Jednou rukou ji neuzvednu.
Nepotřebujete svaly. Hlavní je technika.
Je to profese, která existuje už stovky let
a předává se z otce na syna, z dcery na syna.
Je to fascinující.
Neničím to zlato?
Ne.
Řekl bych, že nejsem pro Marina vhodný učeň.
Tuhle tradici bude rozhodně lepší držet v rodině.
Páni. To je vážně něco.
Je tu další den, kdy se probouzím v přepychovém lesku Gritti Palace.
A ředitel, pan Lorenzoni,
mě požádal, abych ho doprovodil do nejposvátnějšího sálu hotelu.
Rád bych vám ukázal tuto zeď slávy, kterou jsme zrenovovali akvarelem.
To byl můj nápad.
Páni. Moc se mi to líbí.
Ten styl.
Tato zeď slávy znázorňuje ty nejvýznačnější hosty
do doby před více než 70 lety.
Tady je Greta Garbo,
- Humphrey Bogart, Grace, kněžna monacká. - Ano.
A od dnešního rána je tu i zcela nový přírůstek.
Kdopak to je?
To je Eugene Levy.
Páni.
To je moc hezké.
Aspoň doufám, že je.
Mimochodem, tito lidé už bohužel...
Už bohužel nejsou mezi živými.
Jsou... To jste podal hezky.
Všichni jsou mrtví.
Tak to je rozhodně milé gesto.
Milé a děsivé.
Možná je to znamení, že se stane něco zlého.
Děkuju, pane Lorenzoni.
- Bylo mi potěšením. - Děkuji.
Pochybuju, že mé životní pojištění pokrývá i cestování osoby s prokletím,
ale risknu to, protože jsem přijal pozvání na setkání s gondoliérem Alessandrem
na opačné straně města.
Benátky zalité sluncem. Nádhera.
Když cestujete po těchhle kanálech,
brzy se začnete cítit jako místní.
Teď bych mohl jet do práce.
Nebo pro mléko.
Úžasné je, že Benátky jsou prosperující město.
Není to jen o projížďkách s turisty.
Obchod tu kvete. Lidé si vydělávají na obživu.
Je tu opravdu živo.
Tato opravárenská loděnice známá jako „Squero“
pochází ze 17. století a patří tak k nejstarším v Benátkách.
Alessandro.
- Buongiorno. - Máte se?
- Jo. - Vidím,
že Alessandrova gondola je tu právě na každoročním servisu.
Chystáme loď.
- Vyrazíme za několik minut. - Dobře.
Chce mě představit někomu výjimečnému.
To je Samuel, můj syn.
Zdravím.
Samueli, bude z tebe lepší gondoliér než táta?
Ano.
- Myslíš? - Určitě.
Připomíná mi mého syna.
Nechybí mu sebevědomí.
- Jo. - To se mi líbí.
Takže, Samueli, ty tuhle loď dostaneš,
- až tvůj táta půjde do penze? - Ano.
Páni.
To je ale krásný kousek.
- Takhle se jmenuje. Tady. - Podívejme.
Roberta je má žena.
Tady je Alex.
A tady Samuel.
A Nicole, moje malá dcera.
Budou další děti?
Ne, už tu není místo...
- Došlo volné místo. - Ano.
Tyto skvostné gondoly jsou opravdu dílem vyrobeným z lásky,
které vyžaduje více než 500 hodin benátské zručnosti.
Finální produkt má hodnotu 50 000 dolarů.
Takže až Samuel tuhle loď zdědí, bude to velká věc.
Je hezké pracovat se synem, že?
- Ano, je to hezké. - Jo, já vím.
- Souhlasím. - Rozumím vám.
- Ano? - Je to dobrá zkušenost,
protože ne každý otec...
- Jo. - ...má příležitost pracovat se svými dětmi.
To je pravda. Ano.
No, Alessandro, nechám vás tu loďku spravit,
protože ji musíte spustit na vodu ještě před západem slunce.
Ano, jistě.
Otec a syn spolu pracují na něčem, pro co mají oba velkou vášeň.
Je to jedinečná chvíle.
Já se svým synem pracoval sedm let.
Naučil jsem se ustoupit a nechat mu volnou ruku.
A jsem si jistý, že Alessandro bude v určité chvíli zažívat totéž.
„Víte co? Už ho nemusím nic učit.
Nechám to na něm.
Budu se držet zpátky a nechám ho řídit rodinný podnik.“
Gondola je konečně připravena znovu vyplout
a Alessandro také poodstoupil
a přenechal práci Samuelovi.
- Nenapere to přímo do zdi? - Jo.
Kanál měří 11 metrů.
- Jako vaše loď. - Jo.
Jsem velmi nervózní.
Myslím, že předtím jsem si neuvědomoval,
že tohle město je sice staré, ale zároveň je velmi živé.
Podívejme.
Jsou to právě rodiny, které tohle město udržují naživu.
Udržují naživu jeho historii tím,
že dělají to, co dělají, a dál provozují profese,
které se dědí z generace na generaci.
Benátky mě naprosto okouzlily.
Nedržel jsem se turistických tras,
a tak jsem poznal město z pohledu místních.
Jejich jídlo, historii a tradice.
A opravdu to ve mně zanechalo dojem.
Tohle je pro mě zcela nový způsob cestování.
Jsou to věci, které bych nejspíš běžně nevyhledával.
Víte, co je pro mě na cestách nejdůležitější?
No, odjakživa to byl hotel a ten je stále důležitý.
Rád trávím čas v hotelu,
ale to bych město neprozkoumal a nezjistil, čím je jedinečné.
Nedozvěděl bych se to a podle mě je důležité to vědět.
Takže se přikláním k tomu, že je to dobrá zkušenost.
Překlad titulků: Petra Kabeláčová