Един велик философ е казал: "Светът е книга
и онези, които не пътуват, прочитат само една страница".
Прочел съм само няколко страници и не съм впечатлен от книгата.
Не горя от желание да пътувам по няколко причини.
Когато е кучи студ...
...не ми е приятно.
Плуване в леда, голи?
- Да. - Нямам търпение.
А когато е жега? Не ми е приятно.
Не съм толкова бърз.
- Но съм на 75 години. - Помощ?
Не, ще се справя.
Може би е време да разширя кръгозора си.
О, боже.
За първи път бъркам в задника на слон.
Хубавото е,
че отсядам в невероятни хотели.
Леле. Каква красота.
Лошото е, че се съгласих да изследвам какво има извън тях.
- Внимавай. - Няма шега.
- Красива планина. - Това е вулкан.
Вулкан?
Свят, който цял живот отбягвах.
Сейди.
О, боже. О, боже.
Ще се радвам просто да оцелея.
За последен път пия пет водки с финландец.
Радвам се, че ще видя Венеция.
Казвате, че всеки трябва да я види, преди да си отиде от този свят.
Разведряваща мисъл, нали?
И ето ме тук.
ВЕНЕЦИЯ
Венеция, с богатата си култура и история,
редовно оглавява класациите за най-красивия град на земята.
Как да не те вдъхнови да я опознаеш.
Но аз рядко проучвам местата, където ходя, и може би ще се окажа неподготвен.
Как да стигна в града?
- Бонджорно, Юджийн! - Бонджорно!
- Коме стай? - Коме стай?
Тази стара лодка е венецианско водно такси.
Благодаря.
В компанията на местния гид и модел на пуловери Енрико
плавам към хотела.
Венеция е разположена на повече от 100 малки острова
в красива лагуна, обявена за световно наследство.
Ето я Венеция. Не е ли красиво?
Градът датира от началото на 9. век.
Девети век?
Основан преди повече от 1000 г.,
някога градът е бил център на могъща търговска империя
и най-богатият метрополис в Европа.
Сега привлича до пет милиона туристи годишно.
Дали е място, където мога да бъда спокоен?
Венеция е построена на кокили.
- Построена е на кокили? - Да.
Може би не.
И каква тежест издържат тези кокили?
Градът потъва, но само на някои места.
Интересен факт е, че когато градът е основан,
морското равнище е било с 1,5-2 м по-ниско.
Добре.
И така: нестабилни основи и повишаващо се морско равнище.
Хубаво е, че мога да седна, да се отпусна и...
Главата.
Да се приготвя за обезглавяване.
Тези мостове ме плашат. Още един.
Не бива да се отпускаш и за миг.
Пазете си главите. Наведете се.
Пътуването до Венеция може да приключи светкавично.
Главата ми още ли е на плещите? Хубаво.
Най-накрая пристигнахме.
- Гледай, Юджийн. "Грити Палас". - Красиво е.
Един от най-скъпите хотели в града,
в "Грити Палас" отсядат кралски особи, милиардери, холивудски звезди...
На онази тераса ме чака капучино.
А сега и аз.
Благодаря.
Какъв лукс съм принуден да търпя.
- Добро утро, г-н Леви. Добре дошли. - Благодаря.
- Приятно ми е. - И на мен.
Аз съм управителят Паоло Лоренцони, а това е Карлота.
- Добре дошли в "Грити Палас". - Тук е много красиво.
Още с влизането разбираш, че вече не си в Канзас.
Да, красиво е.
"Грити" е най-старият дворец във Венеция. Носи името на дожа Андреа Грити.
- Дожът е живял във Венеция? - Да. Дожът бил нещо като крал.
Леле.
Като го гледам, не ще да е бил много щастлив.
На това му викам "киселяк".
Когато те рисуват на портрет, лепни една усмивка.
Давай го малко по-ведро.
Нека ви покажа библиотеката.
Под погледа на сърдития дож видните гости се разписват в книгата.
Това е много ценна книга. Наричаме я "златната книга".
Веднага се набива в очи подписът на Ърнест Хемингуей.
"Ърнест...
- Хемингуей. - ...Хемингуей".
- После... - Леле.
- "Либерачи". - На 19 юли.
- Нарисувал е малък свещник... - На пианото, да.
В случай че хората се чудят дали е той.
Тази книга е истински справочник...
Това е Чарли Чаплин.
...на знаменитости.
"Принцеса Маргарет". И е написала просто "Маргарет"?
"Маргарет", да.
Сигурен ли си, че е въпросната?
- Надявам се. - Добре.
Надявам се, че настанявайки ме не сваляте летвата.
Това, че още не са ме поканили да се подпиша,
вероятно говори красноречиво.
Г-н Лоренцони, забелязвам петна по някои страници,
сякаш някой е разлял коктейл "Белини".
Не. Книгата е пострадала, докато беше под водата.
Някой я е изпуснал във водата ли?
Не, по време на прилива хотелът се наводни.
Леле. Това е...
Значи приливът наводнява хотела.
Правилно.
Клиентите получават ли отстъпка...
- Не. Плащат повече. - На първия етаж...
- Плащат повече? - Да, това е ново преживяване.
Преживяване, което не получаваш в други хотели.
Слава богу, апартаментът ми е на първия етаж.
Да се надяваме...
АПАРТАМЕНТ "ПИЗАНИ"
...че на сутринта няма да видя чорапите си в канала.
О, боже.
- Г-н Леви, какво ще кажете за стаята? - Красива е.
Тази стая е пълна с история и изкуство.
Всичко, което виждате - мазилката, фреските са оригинални.
Всичко е от Венеция.
Това е истинско злато.
- Истинско злато? - Варак. Абсолютно, да.
И се прави тук във Венеция.
- Да. - И столовете не са внесени?
- Не, няма такова нещо. - Леле.
- Този стол сигурно е скъп. - Разбира се.
- Така ли? Защото... - Да.
Може да дойда с пиличка и просто да си остържа малко.
Не съм съвсем в свои води.
Златен варак по мебелите?
Това са останки от Стария свят.
Това е от 17. век.
- Не! - О, да. Безценен е.
Точно така. Мебелите са по-стари от държавата САЩ.
Дали мога да свикна с такъв разкош?
Ъм... може би.
Обикновено бих прекарал остатъка от деня,
а вероятно и престоя си, в този апартамент.
И не само защото обичам комфорта.
Знам, че има много какво да се види навън.
Но да изляза от хотела и да изследвам непознато място,
ме кара да се чувствам напрегнат. Така мисля.
Все пак знам, че тук има да се опита повече от менюто в хотела.
Трябва да превъзмогна притеснението си,
да изляза от обичайния си ритъм и да се потопя във Венеция.
- Моника? - Да.
- Приятно ми е. - И на мен.
- Ще пиеш ли нещо? - Разбира се.
Местният кулинарен критик Моника
се съгласи да ми помогне и предложи да започнем с обяд.
Вярвам, че когато откриваш един град, е най-добре да го правиш чрез храната.
Това е република на повече от 1000 години и можем да видим
влияния от цял свят.
Храната е много различна от другите части на Италия.
Когато туристите идват във Венеция, дали очакват най-вкусната пица?
Вероятно. И се разочароват, защото пицата няма нищо общо с Венеция.
Тя идва от Неапол.
Във Венеция си поръчваш ризото, рибни ястия, паста.
Това е венецианската кухня.
Има много хора.
Да. Казах ти, че ти покажа живота във Венеция.
Това е местна рибарница.
Рибата тук е превъзходна, защото винаги е прясна.
Риба, зеленчуци, сладкиши. Всичко във Венеция се върти около храната.
Музика за ушите ми.
Това е бакаро, остерия.
Типичното място, където венецианците се хранят и пият.
Това е един от най-старите вино барове в града.
Харесва ми накъде поемаме.
Ще опитаме прочутите "чикети", които виждаш в момента.
Чикети.
Името идва от латинската дума "чикус", която значи "малък".
Добре.
"Малък" не е думата, която се надявах да опише обяда ни.
- Много ли си гладен? - Аз...
"Като вълк", както се казва.
За щастие "чикети" се отнася не за един,
а за най-различни видове хапки.
Има няколко вида чикети.
Традиционно се сервират с вино.
Това вино е рабозо.
Би било невъзпитано да пренебрегна тази традиция.
Забележи, че се сервира студено.
Много е освежаващо.
Да. Но не се лъжи. Алкохолът е 13%. Затова са ти нужни...
- Значи се консумира с много сандвичи. - Имаш нужда от повечко чикети.
Изборът на вино ме предразположи към този обяд.
Бих искал да кажа същото и за избора й на чикети.
Със сигурност ще опитаме бакала.
- Това е сушена треска. - Сушена треска.
Сушената треска се накисва в прясна вода,
която се сменя често в рамките на 72 часа.
После се вари и...
- Вари се? - След това.
- Не звучи много изкушаващо, Моника. - Ще ти хареса.
- Сигурно. Нека опитам. - Сигурна съм.
Вкусът не е толкова силен.
Да, много е вкусно.
Очакваше ли нещо подобно?
Не. Очаквах котешка храна. Но в действителност...
В действителност е вкусно.
- Това е представата ми за добра храна. - Да.
Вкусни хапки храна, приятно вино
и да нямаш никакви задължения.
Така живеят венецианците.
Ще напълнея.
Сигурно ще стана 122 кг. И ще се впиянча.
Венеция има шест района.
Всички предлагат изобилие от заведения и вкусове.
Моника ме води още по-далеч от отъпканите пътеки, в района Канареджо.
На това място е единствената кашерна пекарна
в провинция Венеция, а тя е много голяма.
И макар че сме в Италия...
- Да. - ...евреите са пекари No1.
О, да.
- Леле. - Много от нещата на витрината
ще намериш само тук и никъде другаде по света.
"Бисе" е характерна бисквитка за града.
- Отсега ми харесва. - Знам.
Слушам.
"Импада" е тесто с пълнеж от бадеми.
Смята се, че е дошло от испанските евреи.
Евреи от цяла Европа се заселват във Венеция още от 13. век.
Това е един от най-важните периоди в световната история.
Това еврейско гето е било първото гето в света.
ГЕТО ВЕКИО
Как еврейско гето се е появило във Венеция?
През 1516 г. управата на Венеция решава,
че е логично евреите да живеят заедно на едно място.
С времето те, за първи път в историята, буквално отделят
евреите от другите общности.
И лека-полека терминът "гето" се е превърнал в ужасна дума.
Тази сегрегация продължава над два века и половина...
Това е една от портите.
След вечерния час я затваряли и не пускали никого.
...до френската инвазия през 1797 г.
Наполеон решава да отвори вратите не от обич към евреите,
а очевидно от обич към парите им.
Значи
може да се каже, че Наполеон е бил от добрите антисемити.
Това ме засяга лично, тъй като съм евреин.
Безспорно това беше извън туристическите маршрути.
Дали щях да дойда, ако не снимахме? Едва ли.
Защото на пътуванията си не правя такива неща.
Така че съм впечатлен.
Може да е от рабозото.
Но не. Мисля, че е моето усещане.
След следобед, богат на история,
е време за вечер, богата на калории.
Разбрах как се хранят местните във Венеция.
Време е да разбера как да вечерям като кралска особа.
Ще ям като дож, с усмивка на лицето.
За да си сигурни, че ще се насладя на преживяването,
от "Грити" ме повериха на грижите на един от най-добрите служители.
Маурицио, приличаш на холивудска звезда.
Ако изглеждах така,
кариерата ми щеше да поеме в съвсем друга посока.
Менюто тази вечер е изцяло тематично:
равиоли във формата на гондоли.
О, боже, ужасно вкусно.
Леле.
Треска с пюре от боб и черен трюфел.
Вълнувам се, защото храната е превъзходна.
И за финал - десерт във форма на пура.
Пура, защото нашият приятел Хемингуей пушел пура на тази маса.
- Това ли е масата на Ърнест Хемингуей? - Да.
Леле, изведнъж ми се прииска да пиша.
Украсен с нещо за ценители.
Това е златен варак. Яде се.
- Яде се? - Да.
Разбирам да изядеш 24 моркова, но да ядеш злато, е съвсем друго нещо.
Леле.
Невероятно вкусно.
Много вкусно.
Ще повярвате ли?
Една нощ сред лукса на това място и вече започвам да харесвам златото.
Ще мина ли през металния детектор на летището...
- Няма страшно. - ...след като изядох това?
Събудих се от великолепния изгрев във Венеция.
С радост ще кажа, че водата е там, където я оставих:
извън пределите на хотела.
Време е да стана, да се облека и да поръчам румсървис.
- Добро утро, г-н Леви. Как сте тази сутрин? - Добре, Маурицио.
Ето затова пътувам. Да отсядам в хотели като този.
- Какви са плановете ви за днес? - Не знам.
Мисля, че ако зависеше от мен, щях да поседя тук няколко часа,
да се наслаждавам на мястото и да изпия едно-две кафета.
Ти какво предлагаш?
Мисля, че трябва да се изгубите сред истинската Венеция.
- "Да се изгубя сред истинската Венеция"? - Да.
- Разходете се и се изгубете. - Това не е в мой стил.
И кой е най-сигурният начин да се изгубиш в града?
Очевидно, като се разходиш с най-масовото средство за придвижване - гондолата.
Гондолите започват за се използват преди около 900 г.,
когато каналите сигурно са изглеждали малко по-различно от сега.
Виждам, че има автобуси,
товарни лодки, таксита.
Има натоварен трафик по вода.
Но който не рискува, не печели.
- Здравей. - Здравейте.
Сядайте.
Да вървим.
И ако съм честен, гондолиерът...
- Как се казваш? - Алесандро.
...Алесандро, не само че има хубава коса...
Това е главният канал - Канале Гранде.
- Като в час пик. - Да.
...но и много умело се провира в трафика.
- От колко време си гондолиер? - 30 години.
Започнах с баща ми, когато бях на 12-13 години.
- Баща ти е бил гондолиер? - Да.
Баща ми, прадядо и дядо. Да.
- И синът ми се учи за гондолиер. - Еха.
Това е семейна традиция.
И съм много горд.
Невероятно.
Докато се отдалечаваме от Гранде Канале...
Така е по-добре.
- Вече си истински гондолиер. - Да.
...започвам да усещам града, както предците на Алесандро преди години.
По тези улици е много тихо.
- Да. - Заслушайте се.
Тихо е.
Водата е спокойна.
Има история.
В действителност е прекрасно.
Сред този лабиринт от канали аз съм изгубен напълно и това ми харесва.
Маурицио би се гордял.
Пази си главата.
- Шапката? - Не. Пази... Да, и шапката.
Невероятно е от колко време гондолиерството
се предава от поколение на поколение във Венеция.
Но Алесандро ми казва, че има по-стари и редки семейни бизнеси.
И докато се опитвам да изследвам града като истински пътешественик...
- Здравей. - Здравей.
- Може ли? - Заповядай.
...се вслушам в съвета му и се срещам със занаятчийката Елеонора.
Юджийн, близначката ми Сара...
- Приятно ми е. - ...и майка ми Сабрина.
Приятно ми е.
Семейството прави златния варак, използван от най-добрите занаятчии
и от някои хотелски готвачи.
Всеки лист е по-тънък от косъм и се прави на ръка...
...и с дъх.
Може да се окаже, че ме бива. Дишам цял живот.
Духни по средата.
Духай.
Много е силно.
Мисля, че на този лист му има нещо.
Дали тази маса е същата като твоята?
Да. Виж.
Създаването на този деликатен и прецизно изпипан продукт
е работа на майстор Марино.
Чао, папа.
- Бонджорно. - Бонджорно.
Бащата на Елеонора.
Какво става тук?
Баща ми Марино е последният ковач на злато в Италия и Европа.
Добре.
Когато влязох в работилницата, бях объркан.
Виждам, че има подложки.
Варакът е между пластмасата. Виж.
Листове варак между пластмасата. Видях как някой налага това нещо с чук,
докато зяпа през прозореца.
Защо не гледа, докато удря с чука?
Пръстите му са много близо до чука.
- Пет пъти. Пет. - Пет пъти си е премазвал пръста?
Веднъж ми стига, за да кажа:
"Може би да продаваш обувки е хубаво".
По колко пъти...
- По сто пъти ли чука листа? - 30 000 пъти.
Удря го 30 000 пъти?
Да. Работим така, както са работили през 17. век.
Ще завещае ли ръката си на науката?
Ти?
- Да опитам ли? - Да.
Шегуваш се.
О, боже! Тежи цял тон.
Не мога с една ръка.
Не е въпрос на сила, а на техника.
Тази професия съществува от стотици години
и се предава от баща на син, от дъщеря на син.
Очарователно.
Съсипвам ли златото?
Не.
Ясно е, че не ставам за чирак на Марино.
Най-добре е тази традиция да остане в семейството.
Това е трудна работа.
За пореден ден се будя сред разточителния лукс на "Грити Палас"
Управителят г-н Лоренцони
ме помоли да го придружа до свещената за хотела зала.
Бих искал да ви покажа тази стена на славата от акварели.
Идеята беше моя.
Харесва ми как изглеждат и как са направени.
На стената на славата са най-знатните гости на хотела
за последните 70 г.
Грета Гарбо,
- Хъмфри Богарт, принцеса Грейс Монакска. - Да.
И от тази сутрин - чисто ново попълнение.
Вижте кой е това.
Юджийн Леви.
Леле.
Това е добро попадение.
Поне така се надявам.
Между другото тези хора, за съжаление,
вече не са... да кажем, живи.
Те са... Добре се изразяваш.
Те са... Всичките са мъртви.
Е, това със сигурност е прекрасен жест.
Прекрасен и страшен.
Това може да е знак, че нещо лошо ще се случи.
Благодаря ви, г-н Лоренцони.
- Беше удоволствие. - Благодаря.
Едва ли застраховката ми покрива пътешествия, ако над мен тегне проклятие,
но ще рискувам, тъй като приех поканата да се видя с гондолиера Алесандро
на другия край на града.
Огряна от слънцето Венеция. Великолепна е.
Плавайки по тези канали,
много скоро започваш да се чувстваш като местен жител.
Може да отивам на работа.
Или за бутилка мляко.
Невероятното е, че всъщност Венеция е работещ град.
Гондолите не разхождат само туристи.
Бизнесът върви. Хората си изкарват прехраната.
Тук животът си върви.
Създадена през 17. в., тази работилница за ремонт на гондоли,
известна като "Скуеро", е сред най-старите във Венеция.
Алесандро.
- Бонджорно. - Наред ли е всичко?
- Да. - Тук
гондолата на Алесандро току-що е минала годишен ремонт.
Подготвяме я.
- Ще я пуснем на вода след няколко минути. - Добре.
Иска да ме запознае с много специален човек.
Това е Самуел, синът ми.
Здравейте.
Самуел, ще бъдеш ли по-добър гондолиер от баща си?
Да.
- Така ли? - Със сигурност.
Прилича на моя син.
Има голямо самочувствие.
- Да. - Харесва ми.
Самуел, значи ще наследиш тази лодка,
- когато баща ти се пенсионира? - Да.
Леле.
Красива изработка.
- Това е името на лодката. Тук. - Вижте.
Роберта е съпругата ми.
Алекс.
И Самуел.
И Никол, малката ми дъщеря.
Ще имаш ли още деца?
Не, няма място...
- Мястото свърши. - Да.
Всяка от тези лъскави гондоли се изработва с любов
и в направата й се влагат около 500 часа труд.
Готовата лодка струва 50 000 долара.
Така че Самуел ще наследи цяло богатство.
Хубаво ли е да работиш със сина си?
- Да, много. - Знам.
И аз обичам да работя с моя.
- Така ли? - Хубаво е.
Не всеки баща има шанса да работи с децата си.
Вярно е.
Алесандро, ще те оставя да подготвиш лодката,
защото трябва да я пуснеш на вода, преди слънцето да залезе.
Разбира се.
Баща и син работят заедно по нещо, което и двамата обичат много.
Това е нещо специално.
Работих със сина си седем години.
Трябваше да се науча да отстъпя и да го оставя той да движи нещата.
Сигурен съм, че в даден момент и с Алесандро ще стане същото.
"Няма нужда да го уча повече на нищо. Просто ще го оставя да го направи.
Ще отстъпя и ще му оставя семейния бизнес."
Най-после гондолата е готова да бъде пусната на вода.
Алесандро отстъпва, като оставя Самуел да заеме мястото му.
Няма ли да се блъсне в стената?
Каналът е 11 метра.
- Както и лодката. - Да.
Много се притеснявам.
Мисля, че преди да дойда тук, не разбирах,
че макар и стар, градът кипи от живот.
Гледай.
Семействата поддържат жив този град.
Семействата пазят жива историята,
като вършат работата си и упражняват професиите,
предадени им от предишни поколения.
Венеция ме заплени.
Напуснах отъпканите туристически пътеки и я видях през очите на местните.
Опознах храната, история и традициите им.
Беше съкровено преживяване.
За мен това е съвсем нов начин да пътешествам.
И това са неща, които вероятно не бих отишъл да видя.
Кое е най-важното за мен, когато посещавам някое място?
Винаги е бил хотелът и още държа на това.
Обичам да стоя в хотела,
но не бих се разхождал и не бих открил как живее градът.
Не бих го открил, а според мен е важно да се знае.
Склонен съм да мисля, че това беше добър опит.
Превод на субтитрите Петя Петрова