Один великий філософ колись сказав: «Світ - це книга,
і той, хто не подорожує, читає лише одну сторінку».
Ну, скажу так:
я прочитав кілька сторінок, і ця книга не найкраща.
Подорожі не викликають у мене радості з кількох причин.
Якщо занадто холодно,
мені некомфортно.
Плавати в ополонці? Голяка?
- Так. - Яка неймовірна пропозиція.
Якщо дуже тепло - здогадалися? Мені некомфортно.
Я так швидко не можу.
- Мені вже 75 років. - Допомогти?
Ні, я сам.
І, можливо, пора розширити свої горизонти.
О боже.
Це я вперше засунув руку слону в дупу.
Але є й переваги:
я живу в неймовірних готелях.
Ого. Яке видовище.
Підступ у тому, що я погодився досліджувати й те, що за їхніми межами.
- Дивіться під ноги. - Та отож.
- Яка гарна гора. - Це вулкан.
Це вулкан?
Світ, якого я все життя уникав.
Тпру, Сейді.
О боже.
Якщо я просто виживу, це вже буде чудово.
Більше не питиму з фіном п'ять чарок горілки.
МАНДРУЄМО НЕОХОЧЕ З ЮДЖИНОМ ЛЕВІ
У мене в голові відклалося, що збереження тропічних лісів важливе.
А про відвідування лісів такого не відклалося.
КОСТА-РИКА
Коли я думаю про Коста-Рику, то думаю про вологу,
і якесь загальне липке відчуття.
Знаєте, фраза «прекрасна природа» означає різне для різних людей.
Я скоріше з тих, хто любить «прекрасне вдома».
Але тут багато й позитивних моментів.
Доводиться весь час собі нагадувати.
Коста-Рика відома як мирна країна.
У неї навіть армії нема.
А костариканці переважно живуть довше, ніж ми.
Тільки важко не переживати через тривалість життя,
коли стоїш серед джунглів, де повно того, що може тебе вбити.
Я, звісно, не розраховував на кросовер,
але хотілося б щось із дахом.
Пура віда, вітаємо в Коста-Риці, містере Леві.
- Добрий день. - Добрий день, рада познайомитися.
Це найпопулярніша серед туристів країна Центральної Америки.
Людей приваблює надзвичайна дика природа.
Для них 500 000 видів тварин, що живуть у цій країні - подарунок.
А я твердо переконаний, що «Хорошого буває забагато».
Які з себе костариканці?
Ну, навіть коли в нас виникає проблема, ми завжди намагаємося шукати позитив.
Тому ми завжди й кажемо: «Пура віда».
- Ви знаєте, що таке «пура віда»? - Пура... Ні.
Це філософія.
Ти завжди даруєш і приймаєш любов.
Пура віда.
Мої перші два костариканські слова.
Життя голлівудського актора може здаватися чистим «пура віда».
Але для мене в цю мить
воно скоріше - коктейль з параної і нервової тривожності.
Ласкаво просимо. Пура віда.
- Пура віда! - Пура віда.
Наметове містечко «Наяра».
Годі й шукати інших двох слів, настільки далеких від мого життя.
- Я ніколи не ходив у походи... - Прекрасно.
...і тому не провів жодної ночі в наметі.
- Отже, ми вже добре почали. - Чудово. Ходімо. Прошу.
Ні-ні, я радий.
Намети, джунглі.
Усе, що я люблю - в одному місці.
Мені сказали, що будуть намети. Але ці намети на дибах.
Не думаю, що намети повинні бути на дибах.
Знаєте, що повинно бути на дибах?
Клоуни.
Поки що на намет не схоже.
- Прошу вас. - Дякую.
Ого, тут гарно.
- Дика природа. - Ух ти.
Рай.
Це безсумнівно джунглі...
- Джунглі. Так. - ...бо ось же вони.
Яка гарна гора, шикарна.
Це вулкан.
- Це вулкан? - Так.
- Але він спить уже... давно? - Уже майже десять років.
ХАЙРО
- Десять років тому було виверження? - Так.
Я сподівався, що він буде в глибшій сплячці...
- ніж є. - Ага.
Ось що можна отримати за тисячу доларів за ніч.
Стихійне лихо прямо в номері.
- Дякую за все, Хайро. - Радий познайомитися.
Дуже дякую.
Тут дуже гарно.
Це, мабуть, найгарніший намет, який я бачив.
Ледь не сказав «у якому я жив», та я ніколи не жив у наметах...
Тут і дикі тварини... З чого почати? З жуків?
Я не в захваті від змій, павуків. Ми ж у джунглях.
І цей вулкан - це якесь божевілля.
Це такі речі, що... я поза зоною комфорту.
Я привів себе до ладу -
тобто тричі обприскав усього себе спреєм від комах -
і почуваюся, що майже насмілився йти на природу.
Юджине, вітаємо в нашому куточку раю.
Сідайте до мене.
«Наяра» - це втілення задуму власника готелю, Лео.
У мене багато питань до людини, яка збудувала готель у тропічному лісі.
Зокрема: «Як?», «Чому?» і «Чим вам не догодило місто?».
Не знаю навіть, з чого почати. З чого ви починали?
Те, що ви зараз бачите, кілька років тому ви б і не впізнали.
Тваринницькі господарства знищили геть усе.
- Оцього не було, коли ви... - Ні, тут було саме болото.
- І більше нічого. - Серйозно?
Навіть трави не було.
Не було метеликів,
не було диких тварин, не було птахів.
Не було абсолютно нічого.
Як на мене, ідеально.
Коста-Рика - це історія великого успіху.
За минулі 20 років тут відновили ліси на понад 20% території,
висадивши понад сім мільйонів дерев.
Я хотів довести, що можна збудувати
найнеймовірніший готель у світі, який працюватиме...
- Так. - ...і співіснувати з природою.
Наближатися до природи ще більше мені було б некомфортно.
Та щось мені підказує, що мій завзятий господар хоче це змінити.
Юджине, здається, там лінивець. Подивіться.
- Лінивець? - Так.
Лінивців важко побачити, бо вони сидять на дуже високих гілках.
Здається, отам. Бачите?
Ні. Прямо вгорі?
Так.
Не бачу.
Звідси краще видно.
Ого, ми полюємо на лінивців.
Просто прямо, вгорі.
Просто прямо.
- Чому я його не бачу? - Так, отам.
- Він... - Я його не бачу.
Це розіграш?
- Не ба... Так... - Бачите?
Ні.
Мушу вірити на слово...
Так.
...що то був лінивець.
«Бачите оте, темне?» Я кажу:
«Так, це що, тінь?». Схоже на тінь.
«Бачите?» - «Ну, бачу».
Я вважаю, раз я побачив лінивця, - майже -
у графі «Дикі тварини» можна ставити галочку й рухатися далі.
Та Лео, здається, настроєний показати мені ще щось.
Юджине, якщо хочете побачити багато диких тварин...
...я взяв на себе сміливість забронювати для вас нічний тур по джунглях.
Ну, хоч і звучить заманливо, та я не знаю.
- Так. - Обіцяю...
- Ага. - ...уночі ви побачите багато тварин.
Я ж ніби чітко пояснив своє ставлення до диких тварин.
Очевидно, я йду прогулятися.
Зазвичай я не ходжу вночі на прогулянки.
Я міг би відмовитись, але не хочу, щоб він потім усім казав:
«Ох, він узагалі не йшов на контакт».
Бо потім почнеться.
«А ти чув таке про Леві? З ним щось таке коїться».
Він сказав: «З ним важко порозумітися.
Він дуже впертий, е-е, мм, неприємний».
«Ти хочеш... Я не хочу з ним мати справи, ні».
Словом, вік живи, вік учись.
У мене претензії до самої ідеї нічної прогулянки по джунглях,
і я можу їх звести до трьох слів.
Джунглі, ніч і прогулянка.
- Добрий вечір. - Пура віда, радий знайомству.
Мене звати Ісідро.
Ісідро.
Я ваш найкращий друг і екскурсовод по тропічному лісу.
Ну, сьогодні я вам не заздрю.
Сьогодні ми, мабуть, побачимо такі створіння...
Створіння? Ясно.
...як, можливо, павуки, змії.
Павуки й змії? Я розумію, чого ви хочете добитися.
Щоб я злякався.
- Так. - Ну що, готові?
- Я готовий. Так. - Тоді починаємо рок-н-рол.
- Я одразу за вами. - Супер.
Одразу за вами.
Не кажіть мені, що вони бояться мене сильніше, ніж я - їх,
бо це буквально неможливо.
Що ж, зараз побачимо... О, гляньте.
Тут у нас павук.
- Подивіться, бачите? - Господи.
- Бачите його? - Бачу.
- Ага, бачу, що він там. - Гляньте.
Яка павутина.
Знаєте, деякі павуки
- плетуть величезну павутину... - Знаю.
...щоб упіймати якомога більше комах.
- Тож... - Ага.
...для людей це теж неприємно.
Ну, тепер я знаю, що шукати.
- Так, прямо тут. - Прямо тут.
- Це просто ліана, не бійтеся. - Ага.
- Вибачте. - Та нічого.
- Я вже сам себе лякаю. - Та нічого.
Ісідро, не можу навіть слів дібрати,
так мені цікаво.
Неймовірно.
Ні.
Дивіться. Отут.
Це мураха-куля.
- Мураха-куля? - Мураха-куля.
Якщо вас укусить ця мураха, може боліти цілу добу.
- Якщо вкусить... Ага. - Саме так.
- Ця мураха. - І чому ми й досі тут?
Я починаю підозрювати, що Ісідро не буде задоволений,
доки ми не подивимося смерті прямо у вічі.
О, гляньте.
Тут щось класне.
- І що це? - Ця змія
називається «віїста гримуча змія».
І назвали її так, тому що...
- вона цілить у повіки? Так. - Ні.
На голові в неї луска, схожа на вії.
- Вона отруйна?
- Дуже отруйна. - Отруйні змії.
- У цього виду дуже гемотоксична отрута. - Ясно.
- Якщо вас укусить така змія... - Так.
- ...буде неприємно, бо... - Ні, приємно не буде.
Уявімо, що вас укусила віїста гримуча змія.
Скільки часу у вас буде, перш ніж, ну,
- серйозно задуматися... - Так.
...над власною кончиною?
У вас буде приблизно година.
- Година, щоб доїхати в лікарню? - Саме так.
А далеко лікарня?
- До неї 45 хвилин. - Сорок п'ять хвилин?
Саме так.
А в годину пік?
- У годину пік доведеться бігти. Так. - Так.
З такими зміями ми дуже обережні.
- Воно й не дивно. - Пощастило, що ми її побачили.
- Дуже пощастило. Оце удача. - Клас.
Ну от, як чудово.
- Так, дуже класно. - Це точно ціла пригода.
З тих, що бувають раз у житті.
Так.
А хтось може сказати, що й одного разу забагато.
Ну, мабуть, захопливо
побачити на гілці змію, яка могла б убити тебе за 45 хвилин.
Це цікаво.
Я починаю розуміти,
чому костариканці відчувають таку близькість до природи. Це їхнє життя,
їхній світ. Це те, що вони люблять.
Я це зробив, і можу... Можу казати, що гуляв по лісу.
Я гуляв по джунглях уночі
і бачив віїсту гримучу змію.
Та чи зробив би я це знову?
Не думаю.
А це вже краще.
Змії і жуки
мають своє природне середовище...
а я маю своє.
Що то було?
Оце сюрприз: я спав погано.
Коли я таки прокинувся, то майже забув про маленькі загрози моєму життю.
І якраз згадав про загрозу розміром з гору за вікном.
По-моєму, він вивергається.
Вулкан вивергається.
Може, комусь подзвонити?
Вибачте, що сію паніку.
Що я можу сказати? Мабуть, з вулканами я не дружу.
Але дехто називає їх домом.
Наприклад, жителі містечка Ла Фортуна, що тут виросло.
Здається, ми в гарному парку в...
У самому центрі Ла Фортуни.
- Вітаю, я Маріо. - Чудово.
Пура віда.
Усі виглядають розслаблено й спокійно.
У цього місця є якась розслабленість, мені це подобається.
Ух ти.
Коста-Рика має талант.
Виявляється, є дуже вагома причина,
чому всі такі щасливі тут жити.
Пура віда.
Ла Фортуна означає «Удача».
Тут навкруги - родючий вулканічний ґрунт,
який ідеально підходить для вирощування однієї рослини.
Кави. Вона така цінна для економіки,
що її називають золотим зерном.
Після безсонної ночі мені не завадить чашечка-друга.
Тому я йду на зустріч з Алленом, кавовим фермером у п'ятому поколінні.
- Пура віда. - Прекрасно. Вітаю на нашій плантації.
Це мій бізнес-партнер Антоніо.
А це Максімо, його батько.
Тут ми садимо каву.
О, то он як вона виглядає?
Я зовсім не знаю, чим кава з Коста-Рики відрізняється від...
- Від іншої? - ...кави з інших країн.
У нас ідеальний ґрунт. На Коста-Риці багато вулканічних ґрунтів,
тому кава добре росте й має найкращий смак.
Хочу спитати, якщо можна: скільки років дону Максімо?
Юджине, йому 85 років.
Може, не варто так важко працювати?
- Йому дуже подобається. - Я розумію, але ж...
Ми давно цим займаємося, Юджине.
Я розумію, та я нервуюся.
Я почуваюся трохи винним, що 85-річний чоловік працює за всіх.
Знаєте, у мене репутація людини, в якої дуже мало фізичних навантажень.
- Спробуєте? - Ну...
Чом би й ні? Це ж лопата.
Якщо вже треба, то я колись працював.
Я кілька років збирав сміття влітку.
І то було ще до того, як з'явились автоматичні...
ну, коли з бака все висипають у сміттєвоз,
а сміттєвоз усе перемелює, і... Я сильніший, ніж здається.
- Дуже добре. - От би дружина побачила ці кадри -
вона не вірить, що я здатний на...
...хоч якусь фізичну працю.
Що ж, треба...
Щоб отримати з вашого куща каву, треба почекати років три.
Ну, особисто в мене стільки часу нема.
На моє щастя, якраз достиг цьогорічний урожай.
Оце - зерно?
Іноді його так і їдять.
Спробуйте. Отак.
- Зовсім не схоже на каву, правда? - Зовсім.
Так, бо вся магія стається при обсмажуванні.
Процес обсмажування - критично важливий
для надання каві смаку.
Таке не довірять якомусь комедійному актору.
Тут ми створимо ваш власний бленд.
Я створю власний бленд?
Так. Свою каву.
- Насиплете? - Так, авжеж.
Тут кава - серйозна справа.
Коста-Рика - єдина країна у світі,
де протизаконно вирощувати зерна не найвищої якості.
Не найкращий час зізнатися, що я віддаю перевагу розчинній каві.
Ви вражені, як легко я підлаштувався під цю процедуру?
Так.
Кава світлого обсмаження на смак солодкувата, з гостринкою.
Темне обсмаження смакує гірко. Отакий кавовий жаргон.
Скажіть, коли зупинитися - це буде ваш бленд.
Думаю, досить.
Нарешті можна побачити плоди цілого дня моєї праці.
- Це мій бленд? - Ваш.
Повільно наливаємо в каву гарячу воду, не окріп.
Якби ви вранці спішили на роботу...
Це не підійде.
Це не було б...
А зараз я з вами її вип'ю.
Тепер я нервуюся.
- Чому? - Бо це мій бленд.
- А непогано. - Так.
Тут нема цукру. То це природна солодкість.
Так.
Я міг би знятись у рекламі цієї кави.
Міцна, але м'яка.
У нас, кавових експертів, апетит ще той.
І сьогодні мені пощастило бути гостем шеф-кухаря «Наяри».
Ви, мабуть, Квентін. Як справи, сер?
Чудово, а у вас?
Добре. Для мене це найцікавіша частина дня.
Я приготую для вас костариканську яловичину ваґю.
Вона подається з кавовою скоринкою.
- Кавовою скоринкою. Як добре. - Кавовою скоринкою.
А ви не з Коста-Рики?
Я не з Коста-Рики. Я сам з Брюсселя.
І як ви з Бельгії потрапили в Коста-Рику?
Зустрів декого з Коста-Рики.
- І лишилися тут? - Так що...
Я люблю цю країну.
Мені подобаються люди.
Тому я вирішив тут лишитися.
- Думаю, житиму тут до кінця життя. Так. - Ого.
Ну, мабуть, «пура віда»...
Сенс «пура віда».
- ...для вас щось значить. - Ну, для...
Я й досі до кінця не зрозумів, що це. Але...
Для мене «пура віда» - це те, як вони бачать життя.
Те, як живуть. Як насолоджуються життям. Це...
- Тобто це вибір способу життя? - Це спосіб життя. Правильно.
Вони живуть у меншому стресі,
ніж європейці.
- Вони набагато... - Тут менше стресу, ніж...
- Так. Навіть на моїй роботі. - Ніж у Європі.
Знаєте, робота на кухні дуже-дуже напружена.
Знаю. Я дивився «Пекельну кухню». Мені вистачило. Це страшно.
Виглядає неймовірно.
Надіюся, вам сподобається.
Ну як?
Мабуть, кращого м'яса я не їв...
- Так? - Так, здуріти можна, як смачно.
- Дякую за це. - Нема за що, Юджине. Дякую вам.
Знаєте, така їжа відволікає тебе від самого себе.
Змушує забути всі тривоги:
що ти спиш на дибах, в оточенні змій.
Майже.
Минула ще одна ніч, а від вулкана й досі нема новин.
А коли від вулканів нема новин - це добра новина.
Я чув якісь звуки,
так і не зрозумів, що то було.
Але мені вдалося поспати.
Сьогодні чудовий ранок. У мене є кава.
Оце - та частина костариканського способу життя, яка мене влаштовує.
Однак «пура віда» й досі лишається для мене загадкою.
Та сьогодні, у свій останній день,
я збираюся спробувати щось іще більш для мене нетипове,
ніж спілкування з павуками.
Про це мені було б соромно розповідати друзям.
У мене сеанс з лісовим психотерапевтом. Не знаю, що це таке.
Але я й не знаю... Я ніколи не ходив до психотерапевта. Крапка.
Я зазвичай небагато говорю про себе.
Зберігаю свою приватність. Я кажу: «Це приватна власність».
Так, тримайте дистанцію. Не входити.
Юджин Леві, приватна власність.
Якщо чесно, я б краще повернувся до віїстої гримучої змії.
- Містере Леві. - Вітаю.
- Дуже приємно. - Дуже приємно.
Тадео - один з 11 кваліфікованих лісових психотерапевтів Коста-Рики.
А хто не входить у цю групу з 11 психотерапевтів - просто псих,
що розмовляє з деревами в лісі.
Маєте якісь очікування від лісової психотерапії?
Мені здається, в її основі має бути єднання з природою.
Так, майже вгадали.
- Майже? Ну. - Так, сер.
Усередині волого тропічного лісу -
- дуже щільна, симбіотична екосистема. - Ясно.
Якщо відкриєте свої чуття лісу, це принесе вам багато користі.
Я, взагалі-то, ніколи не ходив ні на яку психотерапію,
ну, за все життя. Тому...
Мушу сказати, що я не психотерапевт. Я лише гід.
І ви проведете мене до психотерапевта?
- Чи... Ясно. - Так, бо психотерапевт - це ліс.
Насправді це ліс.
Отже, я не говоритиму про свої проблеми з Тадео.
Я говоритиму з деревами.
Спершу я запрошую вас чимось поділитися з лісом.
Наприклад, розповісти лісу те, що ви ніколи й нікому не казали.
- Розповісти лісу. - Друге запрошення -
розкажіть лісові про щось у вашому житті, за що ви вдячні.
Щось у житті, за що я вдячний?
Так. Я покличу вас своїм барабаном.
Оцим.
Як почуєте його, вертайтеся сюди,
і ми про це поговоримо. Сюди, будь ласка.
Ну, я намагаюся бути відкритим до нового.
Мені здається, треба приймати все, що об'єднує тебе з природою.
На жаль, у моєму випадку, природа - десь у кінці списку речей,
з якими мені варто об'єднуватися.
Але я стараюся.
Спершу треба сказати те, чого я ще нікому не розповідав.
Навіть дружині.
Колись я програв у покер 800 баксів.
Ніхто цього не знав,
і в мене були б серйозні неприємності, якби я щось сказав.
Щоб нікому анічичирк.
А тепер те, за що я вдячний.
Це легко.
Я вдячний за сім'ю.
Я вдячний за дружину Деб. Я вдячний за сина Деніела.
Я вдячний за дочку Сару. Я вдячний за брата Фреда.
Я вдячний за сестру Барб.
Це найпрекрасніша, найдобріша сім'я. І ти це розумієш.
Барабан. Пора вертатися.
- Містере Леві. - Так.
Що ви помітили?
Я відчував...
Ну, я не сказав би, що у нас зав'язалися стосунки,
але здавалося, що в усьому був якийсь зв'язок.
Дуже вам дякую.
Хочете ще щось додати, щоб доповнити цей досвід?
Мені здалося, що досвід був цілком повний,
але якщо, на вашу думку, щось
покращить досвід, який я отримую, то...
Є ще дещо.
- Цього я й боявся, але... - Ідіть за мною.
Так.
Мені ніяково, але, здається Тадео
одразу відчув, що на мене це не діє.
А куди ми прямуємо, Тадео?
Думаю, вам сподобається.
Думаєте, мені сподобається?
Але він поки що не настроєний ставити на мені хрест.
Ну, ми на місці.
Мені тривожно в більшості ситуацій.
- Прийшли. - Ясно.
І лише в одній ситуації я гарантовано буду нажаханий.
На висоті.
Цей підвісний міст тримається на тросах на висоті 55 м
над землею.
Почуваюся так, що хоч з мосту та у воду.
Чекайте. Секундочку.
Що ж.
- Ідіть і знайдіть свою «пура віда». - Ага, я так не думаю.
Не думаю, що знайду на цій штуці «пура віда».
Я не... Розумієте... Маю складні стосунки з висотою, Тадео. Я не... Чесно.
- Спробуйте насолодитися. - Насолодитися?
- Так. - Добре.
Ох. Це класична ситуація «Я пас, але скажемо, що я все зробив».
Це якесь божевілля.
О боже.
Я навіть на чортовому колесі не можу кататися. Розумієте?
Я боюся висоти. Не можу глянути вниз з балкона.
О господи.
Хочу лише, щоб це скінчилося.
Ой-ой.
Чому ж я раптом зупинився
і милуюся краєвидом?
Як важко було.
Ух ти.
Ага.
Оце в мене серце калатало.
Добре.
Так. Це все добре. Єднання з лісом.
Думаю, це прекрасно. І тут дуже гарно.
Відчути в результаті всього цього якийсь зв'язок
між тим, де ми, і тим, хто ми, -
думаю, щось у цьому є.
Можливо, спочатку моє ставлення й було цинічне, але ж це неабищо:
підкорити свій найбільший страх.
Особливо, якщо зробити це треба лише один раз.
Чи є кращий спосіб відсвяткувати мою нововідкриту жагу до життя,
ніж повернутись у Ла Фортуну...
Добрий день.
...на свято?
Костариканці пишаються тим, що радо приймають чужинців -
і я на це розраховую, бо без запрошення йду на день народження
місцевого тесляра, дона Рікардо.
- Гей. - Вітаю.
- Добрий день. Юджин? - Так.
- Дуже приємно. Я Селім. - Селіме, і мені дуже приємно.
Ви - син дона Рікардо?
- Так. - Ясно.
Я прийшов по торт для нього.
- Ну, це не абищо. - Так.
Маріца.
Вітаю.
А, ясно.
Це вона приготувала торт для...
- А, дивіться. З фотографією. - Ого. Нічого собі!
Він знає, що ви прийдете з тортом, чи це свято - сюрприз?
- Навряд чи це сюрприз... - Може, це я - сюрприз.
Так, це точно.
Це важлива дата. Вісімдесят п'ять, так?
Думаю, він проживе понад сто років.
- Що ж. - Дякую.
Імовірність цього висока.
На Коста-Риці є одна з усього п'яти синіх зон у світі,
де люди живуть понад 90 років, а то й довше.
Як і очікувалося, іменинник не сидів, склавши руки.
Я б і хотів допомогти, але дуже нервуюся через скабки.
І мені вже й так знайшли роботу - з сестрами Селіма і його мамою Елмою.
Я дуже радий, що я тут.
Тут у нас домашня їжа. Люблю смачні тортильї.
Так. Я вже давно не робив тортильї,
але просто треба...
Отак, кладіть на... Отак.
Бачите? Отак?
Хочу спитати вашу маму: що для вас означає «пура віда»?
Вона каже: «Для мене це - бути на природі, з горами.
З річками. Біля лісу».
- Ясно. - «Разом з чоловіком,
з дітьми, дочками й синами».
Ага.
Це найважливіше, хоч би звідки ти був родом, правда ж?
- Саме так. - Сім'я.
О, він перевдягся. Гляньте.
Наш іменинник.
- Ну, починаймо свято. - Починаймо свято.
Сьогоднішня святкова вечеря - це типові ситні костариканські страви.
Рис, квасолевий паштет, плантани та, авжеж, тортильї.
Селіме, дякую, що запросили мене на це свято.
Я дуже радий.
Велика честь брати участь
у святкуванні 85-річчя дона Рікардо.
Для мого тата знайомство з вами - чудовий подарунок,
і для моєї сім'ї, для мами також.
Я бачу. Мабуть, ви тут усі дуже любите «Американський пиріг».
- Так! - Так?
- Так, я! - Боже.
- Я його люблю. - Я пожартував.
Мені подобається.
Налітаймо.
- Добре. Ваше здоров'я. - Нарешті. Дякую. Ваше здоров'я.
До речі, про пироги. А де торт, який я забирав?
Ось і він.
Ого.
Така приємна сім'я. Вони мені сподобалися.
Вони енергійні, з чуттям гумору,
і, здається, всі вони від душі насолоджуються відпочинком
і тим, що дивляться на життя з позитивної точки зору.
Сінко... 58. Сінко очо.
Чудова країна, чудові краєвиди,
а особливо чудові тут люди.
Насправді саме з людьми...
я відчув зв'язок.
А «пура віда», як на мене -
важлива складова того, хто вони.
Не тривожся, будь щасливий. Отака тут атмосфера.
Якби ж я дізнався про це раніше.
Мабуть, я нервувався через тропічний ліс,
через те, що там під кронами.
Для мене це весь час був такий собі великий знак питання.
А виявилося, тропічний ліс дуже гарний.
Ну, і я можу сказати, що був тут.
«Бував у Коста-Риці?»
«Так. Провів там кілька днів.
Прекрасна країна.
Рекомендую самому побачити. Рекомендую відвідати».
Переклад субтитрів: Ольга Сушицька