En stor filosof har sagt: "Världen är en bok,
och de som inte reser läser bara en sida."
Jag har läst några sidor, och jag gillar inte boken.
Jag ser inte fram emot att resa av flera anledningar.
Jag gillar inte när det är kallt.
Vinterbada naken?
- Ja. - Vilken rolig inbjudan.
Och när det är för varmt trivs jag inte heller.
Jag kan inte springa så fort.
- Men jag är 75. - Behöver du hjälp?
Nej då.
Det kanske är dags att vidga horisonterna.
Herregud.
Jag har aldrig haft handen i en elefantröv förr.
På plussidan
bor jag på några otroliga hotell.
Jösses. Det här är spektakulärt.
Men jag har också gått med på att utforska utanför dem.
- Var försiktig. - Det menar du inte?
- Vackert berg. - Det är en vulkan.
En vulkan?
En värld jag har undvikit i hela mitt liv.
Herregud.
Bara att överleva vore toppen.
Det är sista gången jag dricker fem vodka med en finne.
"Rädda regnskogen" har ristats in i min hjärna som en viktig sak.
"Besök regnskogen" har inte det.
När jag tänker Costa Rica, tänker jag på fuktighet.
En klibbig fuktighet.
Utomhusliv betyder olika saker för olika människor.
Jag är mer för inomhusliv.
Men det finns många plus här, vilket jag måste påminna mig själv om.
Costa Rica är känt för att vara fredligt.
De har inte ens en armé.
Och befolkningen lever längre än de flesta.
Men det är inte lätt att komma ihåg
när man står i en djungel full av saker som kan döda en.
Jag förväntade mig inte en SUV, men kanske nåt med tak?
Pura vida! Välkommen till Costa Rica.
- Hej. - Trevligt att träffas.
Det här är Centralamerikas populäraste resmål.
Folk lockas hit av den otroliga naturen.
Landets 500 000 arter bjuder dem på en riktig upplevelse.
Men jag känner att man kan ha för mycket av det goda.
Hur är costaricaner?
Till och med när vi har problem försöker vi hitta nåt positivt.
Det är därför vi alltid säger "pura vida".
- Vet du vad det betyder? - Pura... Nej.
Det är en filosofi.
Det är att ge och få kärlek hela tiden.
Pura vida.
Mina två första costaricanska ord.
Man kan tro att en filmstjärnas liv bara är pura vida.
Men just nu är det mer som en blandning av paranoia och ångest.
Välkommen. Pura vida.
- Pura vida! - Pura vida.
Nayaras tältcamping.
Två saker som inte kunde vara mer främmande för mig,
- för jag har aldrig campat... - Härligt.
...eller sovit i tält.
- Så det här börjar ju bra. - Perfekt. Då går vi.
Men jag ser fram emot det.
Vi har tält, djungeln...
Mina favoritsaker på en och samma plats.
De sa "tält", men de här tälten står på styltor.
Jag tror inte de hör hemma där. Vet ni vad som hör hemma på styltor?
Clowner.
Hittills ser det inte ut som ett tält.
- Varsågod. - Tack.
Wow, vad fint.
- Naturen. - Jisses.
Paradiset.
Det är helt klart djungel,
för där är den ju.
Vilket vackert berg.
Det är en vulkan.
- En vulkan? - Ja.
- Men den har väl sovit ett tag? - I cirka tio år.
- Var det utbrott för tio år sen? - Ja.
Jag hade hoppats på nåt sömnigare än den här.
Det är vad man får för 1 000 dollar per natt.
En angränsande naturkatastrof.
- Tack så mycket. - Mucho gusto.
Det uppskattas.
Det är så fint.
Det här måste vara det snyggaste tältet jag sett.
Jag sa nästan "som jag varit i", men jag har aldrig varit i ett tält.
Och djurlivet... Var börjar man? Med insekterna?
Jag gillar inte ormar eller spindlar. Vi är i djungeln.
Det här med vulkanen är helt sjukt.
Det här är utanför min bekvämlighetszon.
Efter att ha fräschat upp mig, det vill säga spreja mig med insektssprej,
känner jag mig redo att våga mig ut.
Eugene, välkommen till vårt paradis.
Hoppa in.
Nayara skapades av ägaren Leo.
Jag har många frågor till nån som byggt ett hotell i regnskogen.
Som hur, varför och vad är så fel med stadslivet?
Jag vet inte var jag ska börja. Var började du?
Det du ser här nu hade du inte sett för några år sen.
Boskapsuppfödare hade förstört allt.
- Det här fanns inte när du... - Det var bara gyttja.
- Inget annat. - Verkligen?
Inte ens gräs.
Det fanns inga fjärilar, vilda djur eller fåglar.
Ingenting alls.
Låter schyst för mig.
Men Costa Rica är faktiskt en framgångssaga.
De senaste 20 åren har de återplanterat över en femtedel av landytan
med fler än sju miljoner träd.
Jag ville bevisa att man kan bygga och driva ett fantastiskt hotell...
- Ja. - ...i harmoni med naturen.
Det här är så nära naturen jag är bekväm med.
Men jag tror att min entusiastiska värd vill ändra på det.
Jag tror det är en sengångare här om du vill se.
- En sengångare? - Ja.
De är svåra att hitta för att de hänger från höga grenar.
Jag tror den är där. Ser du den?
Nej. Rakt upp?
- Ja. - Jag ser inget.
- Man ser bättre härifrån. - Wow. Vi jagar sengångare.
Rakt föröver.
- Varför ser jag den inte? - Du hade den.
- Okej, här. - Jag ser den inte.
Är det här ett spratt?
- Ser int... Åh! Ja. - Ser du den?
Nej.
Man måste bara tro...
Ja!
...att det är en sengångare.
"Ser du det mörka?" "Ja, är det en skugga?"
"Ser du den?" "Visst, jag ser den."
Okej, jag tycker att nu när jag nästan sett en sengångare
så kan vi kryssa i djurlivsrutan och gå vidare.
Men Leo vill visa mig mer.
Eugene, om du vill se mycket djurliv...
...så tog jag mig friheten att boka en nattlig rundtur åt dig.
Det låter väldigt lockande, men jag är inte så säker.
Jag lovar att du kommer se många djur ikväll.
Jag trodde att jag var tydlig med vad jag tycker om vilda djur.
Tydligen ska jag på fotvandring.
Vanligtvis hade jag inte gjort det.
Jag kunde ha nekat, men jag vill inte att han säger:
"Han var då svår att komma överens med."
Sen börjar djungeltrumman gå. "Levy är så besvärlig."
"Han är inte lätt att vara med.
Han är hård, inte vidare trevlig."
"Jag vill inte hänga med honom."
Men man lär så länge man lever.
Jag har problem med tanken på att vandra i djungeln nattetid.
Jag kan sammanfatta det i tre ord:
djungel, natt och vandring.
- Hej. - Pura vida. Trevligt att träffas.
Jag heter Isidro.
Isidro.
Jag kommer vara din bästa vän och guide.
Jag avundas inte dig ikväll.
Några av djuren som vi kanske ser...
- Några av djuren? - Ja.
...kan vara spindlar, ormar...
Spindlar och ormar? Jag vet att du försöker skrämma mig.
Redo att börja?
- Jajamän. - Okej, då kör vi.
- Jag kommer att vara precis bakom dig. - Okej.
Säg inte att de är räddare för mig än jag är för dem, för det är omöjligt.
Okej, få se. Titta här.
Vi har en spindel här.
- Ser du? - Herregud.
- Ser du den? - Ja.
- Titta bara. - Jag ser den.
Kolla nätet.
- En del spindlar bygger stora nät... - Eller hur?
...för att fånga så många insekter som möjligt.
Så de är inte bra för människor.
- Nu vet jag vad jag ska leta efter. - Där har vi en.
- Det är en liten ranka. - Ja.
- Förlåt. - Ingen fara.
- Nu skrämmer jag mig själv. - Inga problem.
Jag kan inte betona nog hur roligt jag har det.
Otroligt.
Inte alls.
Kolla här. Det är en pistolmyra.
- En pistolmyra? - Ja.
Om du blir biten av den, kan det svida i ett dygn.
- Om man blir biten. - Exakt.
Vad gör vi här då?
Jag börjar misstänka att Isidro inte är nöjd
förrän vi sett döden i vitögat.
Titta här.
Vi har nåt coolt här.
- Vad är det? - Det är en eyelash pit viper.
Och den heter så för att
- den hugger mot ögonen? - Nej.
Den har fjäll som ser ut som ögonfransar.
- Är den giftig? - Väldigt.
- Väldigt giftig. - Giftormar.
- Den här artens gift är hemotoxiskt. - Okej.
Så att bli biten av den
- kommer inte att vara trevligt. - Nej.
Om man blir biten,
hur lång tid har man på sig innan man måste tänka på
sitt frånfälle?
Ungefär en timme.
- Att ta sig till sjukhuset? - Ja.
Hur långt bort är det?
- Tre kvart. - Det tar 45 minuter?
Det stämmer.
Och vid rusningstid?
- Då måste man springa. - Ja.
Vi är väldigt försiktiga runt dem.
- Det menar du inte? - Du har tur som får se den.
Snacka om tur.
Den är otrolig.
- Det är definitivt en upplevelse. - Så coolt.
Det händer bara en gång i livet.
Precis.
Enligt vissa är det en gång för mycket.
Det är väl spännande att se en orm som kan döda en inom tre kvart.
Det är nåt intressant.
Jag börjar förstå
varför folket här känner sig nära naturen, för det här är deras liv
och deras värld, och de älskar det.
Jag gjorde det. Jag kan säga att jag gick genom skogen.
Jag gick genom djungeln på natten och såg en eyelash viper.
Men hade jag gjort det igen?
Jag tror inte det.
Nu börjar det likna nåt.
Ormarna och krypen har sin livsmiljö...
...och jag har min.
Vad var det?
Konstigt nog sov jag inte så gott.
När jag väl vaknade hade jag nästan glömt alla små livsfaror.
Precis i tid för att komma ihåg den enorma livsfaran utanför mitt fönster.
Jag tror den får utbrott!
Vulkanen får utbrott.
Borde vi ringa nån?
Förlåt att jag spred panik.
Vad kan man säga? Vulkaner är bara inte min grej.
Men för somliga är de ett hem.
Som människorna i staden La Fortuna.
Det här ser ut som en vacker park i hjärtat av La Fortuna.
- Hej, jag heter Mario. - Vad fint.
Pura vida.
Alla verkar så avslappnade.
Det finns nåt lättsamt som jag gillar med stället.
Costa Rica har talang.
Det finns tydligen en orsak till att alla är så glada över att bo här.
Hej. Pura vida.
La Fortuna betyder "framgången".
Staden omges av bördig vulkanjord,
som är perfekt för en särskild gröda.
Kaffe. Det är så viktigt för ekonomin att det kallas för det gyllene grynet.
Efter min sömnlösa natt hade jag behövt en kopp eller två.
Så jag ska träffa femte generationens kaffeodlare Allan.
- Pura vida. - Pura vida.
- Utmärkt. Välkommen till vår plantage.
Min affärspartner Antonio.
Och Maximo, hans far.
Vi planterar lite kaffe här.
Är det så här det ser ut?
Jag vet inget om vad som skiljer costaricanskt kaffe från kaffe...
- Från andra länder? - Ja.
Vår jord är perfekt. Costa Rica är fullt av vulkanisk jord,
så kaffet växer och smakar bäst här.
Får jag fråga hur gammal Don Maximo är?
85 år.
Borde du jobba så här hårt?
- Han gillar det. - Jag vet, men...
Vi har gjort det här länge.
Jag vet. Jag blir nervös.
Jag får lite dåligt samvete över att 85-åringen gör allt jobb.
Jag har visst ett rykte för att vara väldigt lite fysiskt aktiv.
- Vill du prova? - Nja...
Visst. Alltså, det är en skyffel.
Jag har haft jobb tidigare.
Jag var sopgubbe i flera somrar.
Och det var innan de hade de automatiska...
Du vet, soptunnan töms i bilen,
och bilen malar sönder det... Jag är tuffare än jag ser ut.
Jag vill att min fru ser det här.
Hon tror inte jag kan göra...
...nåt fysiskt.
För att det ska börja växa kaffe måste vi vänta i ungefär tre år.
Jag har inte så mycket tid på mig.
Lyckligtvis har de redan skördat i år.
Så det här är en böna?
Ibland äter folk dem så. Du kan smaka. Så här.
- Smakar inte alls som kaffe, va? - Nej.
Det magiska händer när de rostas.
Rostningen är nödvändig för att kaffet ska få sin smak.
Inget man överlåter till en komiker.
- Nu ska du få göra din egen blandning. - Min egen?
Ja. Ditt eget kaffe.
- Vill du hälla i? - Visst.
Kaffe är allvarliga grejer här.
Costa Rica är det enda landet i världen
där det är olagligt att odla nåt annat än de bästa bönorna.
Fel tillfälle att erkänna att jag föredrar snabbkaffe.
Är du inte förvånad över hur snabbt jag kan anpassa mig till det här?
Ja.
Ljusrostat kaffe ger en sötare, skarpare smak.
Mörkrostat är bittrare. Bara lite kaffesnack.
Säg åt mig när jag ska stanna för din egen blandning.
Det räcker nog.
Äntligen får jag se frukterna av mitt arbete.
- Min blandning? - Ja.
Det behövs bara hett vatten. Långsamt.
Om du hade bråttom till jobbet...
- Inte en bra idé. - ...så vore inte det här...
Dags för oss att smaka.
Nu blir jag nervös.
- Varför? - För det är min blandning.
- Ganska gott. - Ja.
Det finns inget socker i det. Det har en naturlig sötma.
Ja.
Jag skulle kunna göra reklamfilmen för det.
Mustigt men milt.
Kaffeexperter som vi blir snabbt hungriga.
Ikväll har jag tur nog att vara gäst åt Nayaras köksmästare.
- Du måste vara Quentin. Hur står det till? - Bara bra, själv då?
Bra. Det här är den mest spännande delen av dagen för mig.
Jag tänker tillaga costaricansk wagyu-biff.
Den serveras med en kaffeskorpa.
Kaffeskorpa. Det låter gott.
Så du är inte från Costa Rica?
Nej. Jag är ursprungligen från Bryssel.
- Hur hamnar en belgare i Costa Rica? - Jag träffade nån härifrån.
Så du stannade här?
Jag älskar landet.
Jag gillar människorna.
Så jag bestämde mig för att stanna.
Jag kommer nog leva ut mina dagar här.
Jag antar att pura vida betyder nåt för dig.
Jag försöker fortfarande lista ut det.
För mig är pura vida deras sätt att se på livet.
Sättet som de lever och njuter av livet.
- Så det är som en livsstil? - Ja.
- De är mindre stressade än européer. - Mindre stressade än...
- Ja. Till och med i mitt yrke. - Än i Europa.
Köksarbete är väldigt hektiskt.
Jag har sett Hell's Kitchen. Det skrämmer mig.
Det ser fantastiskt ut.
Hoppas det smakar.
Hur smakar det?
Det är kanske det bästa köttet jag ätit.
- Jaså? - Ja, det är sjukt gott.
- Tack för det här. - Så lite så.
Den här maten får en att glömma alla bekymmer,
som att sova på styltor omgiven av ormar.
Nästan.
Ännu en natt utan nyheter från vulkanen.
Och när det gäller vulkaner är inga nyheter goda nyheter.
Jag hörde några ljud som jag inte riktigt kunde identifiera.
Men jag sov av och till.
Det här kallar jag en bra morgon. Jag har mitt kaffe.
Denna del av livsstilen här är jag faktiskt med på.
Men pura vida är fortfarande ett mysterium för mig.
Men på min sista dag tänker jag pröva nåt som är ännu mer olikt mig
än att umgås med spindlar.
Nåt jag inte skulle våga berätta för mina vänner.
En session med en skogsterapeut. Jag vet inte vad det är.
Jag har aldrig gått i terapi.
Jag brukar inte prata så mycket om mig själv.
Jag är tillbakadragen av mig. "Privat område" kallar jag det.
Håll er borta. Tillträde förbjudet.
Eugene Levy: privat område.
Ärligt talat hänger jag hellre med giftormen igen.
- Välkommen. - Hej.
- Trevligt att träffas. - Detsamma.
Tadeo är en av bara 11 kvalificerade skogsterapeuter i landet.
Den som inte är nån av de 11 är bara nån galning som pratar med träd.
Har du några förväntningar på skogsterapin?
Jag kan tänka mig att det har att göra med att vara ett med naturen.
Det är nära.
- Är det? - Ja.
Men det som händer i en tropisk regnskog
- är del av ett symbiotiskt ekosystem. - Okej.
Om man öppnar sinnet för skogen ger det en många fördelar.
Jag har faktiskt aldrig gått i terapi
i hela mitt liv, så...
Jag måste säga att jag bara är en guide.
Som tar mig till terapeuten?
- Ja. Terapeuten är skogen - Jaha.
Så jag är inte här för att prata om mina problem med Tadeo.
Jag ska prata med träden.
Först vill jag bjuda in dig att dela nåt med skogen.
Kanske berätta nåt du aldrig berättat för nån.
- Berätta för skogen. - Min andra inbjudan är
att berätta nåt du är tacksam för.
Nåt jag är tacksam för?
Ja. Och jag tänker kalla på dig med min trumma.
Den här.
När du hör det så kommer du tillbaka hit och pratar om det med mig. Den här vägen.
Jag försöker ha ett öppet sinne.
Det känns som att man borde omfamna allt som binder en med naturen.
Tyvärr är naturen en bit ner på listan över saker som jag borde ha samröre med.
Men jag försöker.
Det första var att säga nåt som jag aldrig berättat för nån,
inte ens min fru.
Jag torskade 800 spänn på poker en gång.
Ingen visste nåt, och jag hade hamnat i trubbel om jag hade sagt nåt.
Inte ett ord.
Nu till nåt jag är tacksam för.
Den var enkel.
Jag är tacksam för min familj.
Jag är tacksam för min fru Deb och min son Daniel.
Jag är tacksam för min dotter Sarah och min bror Fred.
Jag är tacksam för min syster Barb.
Världens bästa och kärleksfullaste familj. Det fattar du väl?
Trumman. Dags att återvända.
- Mr Levy. - Ja?
Vad märker du?
Jag upplevde...
Jag skulle inte kalla det ett förhållande, men allt verkar ha en starkare koppling.
Tack så mycket.
Vill du lägga till nåt för att fullborda upplevelsen?
Den verkade ganska komplett,
men om du tror att det finns nåt som gör upplevelsen bättre, så...
Det finns en sak till.
- Jag var rädd för det. - Följ med.
Visst.
Jag har dåligt samvete. Jag tror Tadeo känner att det inte funkar.
Vart är vi på väg, Tadeo?
Du kommer nog gilla det.
Tror du det?
Men han ger inte upp än.
Då är vi framme.
De flesta situationer oroar mig.
- Här är det. - Okej.
Men det finns bara en sak som garanterat skrämmer slag på mig -
höjder.
Denna bro hänger från tunna kablar 55 meter över marken.
För mig är det definitionen av "en bro för mycket".
Okej. Vänta lite nu.
Okej.
- Gå och hitta ditt pura vida. - Jag tror inte det.
Jag tror inte jag kommer hitta pura vida på den här.
Jag gör inte... Jag är höjdrädd. Helt ärligt.
- Försök njuta av det. - Njuta av det?
- Ja. - Okej.
Det här är det ultimata "vi kan väl bara säga att vi gjorde det".
Det här är galenskap.
Åh, gud.
Jag kan inte åka pariserhjul. Är ni med?
Jag är höjdrädd. Jag kan inte titta ner från en balkong.
Herregud.
Jag vill bara få det överstökat.
Jisses.
Så varför stannar jag
och beundrar utsikten?
Det var tungt.
Det fick igång hjärtat.
Bra.
Det här är bra, att vara ett med skogen.
Det är härligt. Det här stället är så vackert.
Att kunna känna ett samband
mellan var vi är och vilka vi är...
Jag känner det nog.
Jag kanske var cynisk i början, men det är nåt med
att övervinna sin rädsla.
Särskilt när man bara måste göra det en gång.
Och hur kan jag fira min nya aptit på livet bättre
än att åka tillbaka till La Fortuna...
Hej.
...för en fest?
Costaricaner är kända för sin gästvänlighet,
vilket jag förlitar mig på när jag våldgästar födelsedagsfirandet
för den lokala snickaren Don Ricardo.
- Hej. - Hej.
- Hej. Eugene? - Ja.
- Trevligt att träffas. Celim. - Trevligt att träffas.
Så du är Don Ricardos son?
- Ja. - Okej.
Jag är här för att hämta hans tårta.
- Vad kul. - Ja.
Maritza.
Hej.
Hon lagade tårtan åt...
- Kolla in honom på bilden. - Jösses. Titta bara!
Är det här en överraskningsfest?
- Jag tror inte det. - Jag kanske är överraskningen.
- Det är ett som är säkert. - En milstolpe. 85, eller hur?
Jag tror han kommer bli över 100.
- Okej. - Tack.
Det är mer än möjligt.
Costa Rica är hem åt en av bara fem blå zoner i världen,
där folk ofta lever att bli långt över 90.
Som väntat ligger inte födelsedagsbarnet och slappar.
Jag hade gärna hjälpt till, men jag är rädd för stickor.
Och de har ett jobb åt mig med Celims systrar och hans mor Elma.
Det är kul att vara här.
Vi har lite hemlagad mat. Jag gillar tortillas.
Det var länge sen jag lagade tortillas, men man tar väl bara...
Sådär ja. Sätt det på... Sådär.
Eller hur?
Får jag fråga din mamma vad pura vida betyder för henne?
Hon sa: "För mig är det att vara i naturen med bergen.
Med floderna. Nära skogen."
- Okej, - "Med min make..."
"...och mina barn."
Ja.
Det är väl det viktigaste oavsett var man kommer ifrån?
- Exakt. - Familjen.
- Nu har han bytt kläder. - Födelsedagsbarnet.
- Okej, då börjar vi festen. - Då börjar vi.
Kvällens middag är typiskt stärkande.
Ris, bönröra, kokbananer och givetvis tortillas.
Nå, Celim, tack för att du bjöd in mig.
Det är jättekul.
Det är en ära att få vara med på Don Ricardos 85-årsdag.
Att träffa dig är en fin gåva till min far, min familj och min mamma.
Det märks. Ni måste verkligen gilla American Pie.
- Ja! - Jaså?
- Jag! - Herregud!
- Jag är det. - Jag skojade ju bara!
Jag gillar den.
Nu hugger vi in.
- Okej. Salud! - Ser fram emot det. Tack. Salud.
På tal om paj, vad hände med tårtan?
Här har vi den!
Vilken fin familj. De är underbara.
Det finns energi och humor.
Alla verkar bara ha så kul.
De ser livet från den ljusa sidan.
Cinco... 58. Cinco ocho.
Jag älskar landet, naturen och i synnerhet människorna.
Det är egentligen människorna
som jag knöt band med.
Och det här med pura vida är en stor del av deras identitet.
Känn inga sorger och var glad. Det är stämningen här.
Om jag ändå hade lärt mig det tidigare.
Jag tror jag var skraj för regnskogen och vad som gömmer sig i den.
Det har alltid varit nåt som skrämmer mig.
Regnskogen är faktiskt rätt vacker. Jag kan säga att jag har varit där.
Du vet. "Varit till Costa Rica?" "Ja, det har jag.
Underbart ställe.
Du borde se det."
Undertexter: Borgir Ahlström