Neki veliki filozof je dejal: "Svet je knjiga
in tisti, ki ne potujejo, preberejo samo eno stran."
Moram reči,
da sem prebral nekaj strani, a me knjiga ne navdušuje.
Potovanja se ne veselim iz več razlogov.
V hudem mrazu ne uživam.
Da se šel gol kopat v ledu?
- Ja. - Res sijajno vabilo.
In huda vročina? Tudi v njej ne uživam.
Ne morem tako hitro.
- Ampak star sem 75 let. - Potrebujete pomoč?
Ne, hvala.
In morda je čas, da si razširim obzorja.
O bog.
Prvič sem slonu segel v rit.
Fino pa je,
da bivam v izjemnih hotelih.
Olala, veličastno je.
Toda zato sem moral privoliti, da bom raziskal njihovo okolico.
- Previdno. - Ne me basat.
- Lepa gora. - Ognjenik je.
Ognjenik?
Svet, ki sem se mu izogibal vse življenje.
Sadie.
O bog.
Vesel bom, če bom preživel.
Nikoli več ne bom pil vodke s kakšnim Fincem.
"Rešimo deževni gozd." To se mi zdi pomembno.
Obisk deževnega gozda pa ne.
KOSTARIKA
Ob omembi Kostarike pomislim na vlago,
na to, kako se obleka lepi name.
Svet narave vsakomur pomeni nekaj drugega.
Jaz naravo raje opazujem skozi okno.
Ne pravim, da ni lepa. Na to se moram ves čas opozarjati.
Kostarika je znana kot miroljubna država. Niti vojske nima.
Njeni prebivalci lahko pričakujejo daljše življenje kot mi.
Ampak človek o tem podvomi,
ko je v džungli, polni stvari, ki ga lahko ubijejo.
Terenec je sicer čisto v redu,
ampak lahko bi imel streho.
Pura vida. Dobrodošli v Kostariki, g. Levy.
- Zdravo. - Pozdravljeni.
To je najbolj priljubljen turistični cilj v Srednji Ameriki.
Ljudi privablja z izjemno floro in favno.
Država s 500.000 vrstami se jim zdi rajska.
Ampak jaz menim, da je lahko tudi dobrega preveč.
Kakšni so torej Kostaričani?
Celo v težavah poskušamo najti kaj pozitivnega.
Zato vedno rečemo: "Pura vida."
- Veste, kaj to pomeni? - Pura... Ne.
Filozofija je.
Ves čas sprejemamo in dajemo ljubezen.
Pura vida.
Moji prvi kostariški besedi.
Morda mislite, da je življenje hollywoodskega igralca pura vida.
Toda zame je ta hip
bolj preplet preganjavice in močne tesnobe.
Dobrodošli. Pura vida.
- Pura vida! - Pura vida.
Kamp Nayara.
To je zame popolna neznanka.
- Nisem še kampiral... - Sijajno.
...in tudi v šotoru še nisem spal.
- Krasen začetek. - Odlično. Pojdiva.
Ne, navdušen sem.
Šotori, džungla...
Vse moje najljubše stvari na kupu.
Omenili so šotore, ampak ti so na nekakšnih hoduljah.
Šotori ne spadajo na hodulje.
Veste, kaj spada nanje?
Klovni.
Za zdaj ne spominja na šotor.
- Izvolite. - Hvala.
Vau, lepo je.
- Flora in favna. - Mejduš.
Raj.
Vsekakor sem v džungli...
- Ja. - Ker je pred mano.
Lepa gora. Čudovito.
To je ognjenik.
- Ognjenik? - Ja.
- Ampak spi. Kako dolgo že? - Kakšnih deset let.
- Pred desetimi leti je bruhal? - Ja.
- Upal sem na bolj speč ognjenik od tega. - Ja.
To dobi človek za tisoč dolarjev na noč.
Apartma, ki vključuje naravno katastrofo.
- Jairo, hvala za vse. - Mucho gusto.
Hvala.
Zelo lepo je.
Tako lepega šotora še nisem videl.
Za prvič ni slabo, ni res?
Favna... Kaj naj omenim najprej? Mrčes?
Kač in pajkov ne maram. V džungli smo.
Noro, pa še ognjenik.
To so stvari, ki... Nelagodje mi vzbujajo.
Osvežil sem se.
No, se trikrat popršil s sredstvom proti mrčesu.
Mislim, da zdaj lahko odidem ven.
Eugene, dobrodošli v našem koščku raja.
Pridružite se mi.
Nayare se je domislil njen lastnik Leo.
Od nekoga, ki je zgradil hotel v deževnem gozdu, bi rad izvedel marsikaj.
Na primer, kaj je narobe z mestom?
Ne vem, kje naj začnem. Kje ste začeli vi?
Ta kraj je bil pred nekaj leti povsem drugačen.
Rančarji so vse posekali.
- Tega ni bilo tu, ko ste... - Ne, tu je bilo samo blato.
- Nič drugega. - Se hecate?
Niti trava ni rasla. Ni bilo metuljev,
nobenih živali, ptic...
Prav ničesar ni bilo.
Meni se zdi idealno.
Kostarika je velika zgodba o uspehu.
V minulih 20 letih so v njej znova pogozdili dobro petino ozemlja.
Posadili so več kot sedem milijonov dreves.
Želel sem dokazati, da je mogoče zgraditi
in upravljati najosupljivejši hotel na svetu...
- Ja. - ...v sožitju z naravo.
Bolj se naravi nočem približati.
Zdi pa se mi, da namerava moj zanesenjaški gostitelj to spremeniti.
Eugene, tam je lenivec, če si ga hočete ogledati.
- Lenivec? - Ja.
Lenivce je težko najti, ker se zadržujejo visoko v krošnjah.
Tam je. Ga vidite?
Ne. Naravnost nad mano?
Ja.
Ne vidim ga.
- Od tod je boljši razgled. - Vau, lenivca loviva.
Naravnost nad vami je.
Naravnost nad mano.
- Zakaj ga ne vidim? - Prav ste gledali.
- Dobro, je... - Ne vidim ga.
Me vlečeta za nos?
- Ne vi... O, pa res... - Ga vidite?
Ne.
- Verjeti moram na besedo... - Ja.
...da je tisto lenivec.
"Vidite tisto temno reč?" "Ja, je senca? Videti je kot senca."
"Ga vidite?" "Ja."
No, zdaj ko sem skoraj videl lenivca,
lahko pozabimo na favno in se posvetimo drugim stvarem, ne?
Ampak Leo mi hoče pokazati več.
Eugene, če bi radi videli veliko živali...
Aha.
Prijavil sem vas na nočni izlet po džungli.
Zveni zanimivo. Ampak nisem prepričan.
- Ja. - Obljubim vam...
- Ja. - Nocoj boste videli veliko živali.
Prepričan sem, da sem jasno povedal, kaj si mislim o živalih v naravi.
Očitno me čaka manjši pohod.
Navadno ponoči ne hodim na izlet.
Lahko bi zavrnil, ampak nočem, da govori,
da sem bil naporen. Take stvari se razširijo.
"Si slišal za Levyja? Svoje muhe ima.
Z njim ni lahko shajati.
Precej naporen je. Neprijeten.
Z njim nočeš imeti opravka."
Učimo se vse življenje, ne?
Nočno pohajkovanje po džungli ima svoje slabosti.
Povzel jih bom v teh besedah.
Džungla, noč, pohod.
- Zdravo. - Pura vida, pozdravljeni.
Ime mi je Isidro.
Isidro.
V deževnem gozdu bom vaš prijatelj in vodnik.
Nocoj vam ne bo lahko.
Med bitji, ki jih bova morda videla...
- Med bitji? Tudi prav. - Aha.
...bodo tudi pajki in kače.
Pajki in kače? Vem, kaj poskušate narediti. Prestrašiti me hočete.
- Ja. - Ste pripravljeni?
- Ja. - Dobro, začniva.
- Za petami vam bom. - Okej.
Za petami.
Ne recite, da jih je bolj strah kot mene,
ker je to nemogoče.
Pa poglejva... Aha, poglejte.
Tu je pajek.
- Ga vidite? - O bog.
- Ga vidite? - Ja.
- Ja, vidim ga. - Lepo, ne?
Poglejte mrežo.
- Nekateri pajki spletajo ogromne mreže... - Vem.
...da bi ujeli čim več žuželk.
- Zato... - Ja.
To ni dobro za ljudi.
Zdaj vem, kaj iskati.
- Poglejte, tukaj. - Ja.
- Samo ovijalka je. - Ja.
- Oprostite. - Že v redu.
- Na smrt sem se prestrašil. - Ni problema.
- Ne morem povedati... - Aha.
...kako zelo se zabavam.
Noro je.
Ni res.
Poglejte tole. Tukaj. Mravlja iz rodu Paraponera.
- Tale tu? - Ja.
Če vas ugrizne, traja bolečina 24 ur.
- Če me ugrizne... Ja. - Ja.
- Tole. - Zakaj sva še tu?
Dozdeva se mi, da Isidro ne bo zadovoljen,
dokler ne bova zrla smrti v oči.
Poglejte. Tu je nekaj sijajnega.
- Kaj je to? - To je kača trepalničarka.
- Tako jo imenujemo... - Ker... Aha.
- ...napade oko? - Ne.
Na glavi ima luske, ki spominjajo na trepalnice.
- Je strupena?
- Zelo. - Strupene kače.
- Strup te vrste vsebuje hemotoksin. - Aha.
- Če bi vas ugriznila... - Ja.
- Ne bi bilo prijetno, ker... - Se strinjam.
Če bi me ugriznila trepalničarka,
koliko časa bi imel,
- preden bi moral resno razmisliti... - Ja.
...o svoji smrti?
Kakšno uro.
- V eni uri bi moral do bolnišnice? - Ja.
Kako daleč je do nje?
- Tri četrt ure. - Tri četrt ure stran je?
Ja.
Pa če je prometna konica?
- Potem bi morali teči. - Ja.
Glede teh vrst kač smo zelo previdni.
- Bejžte no. - Srečo imate, da jo vidite.
- Ja, bi rekel. Srečo. - Kul.
Vidite? Neverjetno.
- Ja, super. - Izjemna izkušnja.
Neponovljiva.
Ja.
In zame tudi nepotrebna.
Verjetno je razburljivo
na veji zagledati kačo, ki te lahko ubije v tri četrt ure.
To je zanimivo.
Začenjam razumeti,
zakaj so Kostaričani navezani na naravo. To je njihovo življenje,
njihov svet. To imajo radi.
Zdaj lahko rečem, da sem bil na pohodu po gozdu.
Ponoči sem kolovratil po džungli
in videl trepalničarko.
Pa bi to ponovil?
Ne verjamem.
To mi je bolj všeč.
Kače in mrčes imajo svoje naravno okolje...
Jaz pa svoje.
Kaj je bilo to?
Kdo bi si mislil, nisem dobro spal.
Ko sem se prebudil, sem skoraj pozabil na bitijca, ki me ogrožajo.
Sem se pa spomnil grozeče gore pred oknom.
Mislim, da bruha.
Ognjenik je izbruhnil.
Naj koga pokličemo?
Se opravičujem za lažni preplah.
Kaj naj rečem? Na ognjenike se ne spoznam.
Nekateri pa živijo pod njimi.
Tudi prebivalci mesta La Fortuna.
To je videti kot lep park v...
V središču La Fortune.
- Zdravo. Mario sem. - Lepo.
Pura vida.
Vsi se zdijo sproščeni in mirni.
Tukajšnja spokojnost mi je zelo všeč.
Vau.
Kostarika ima talent.
Obstaja zelo dober razlog,
zakaj vsi radi živijo tu.
Ej, pura vida.
La Fortuna pomeni "sreča".
Kraj obdaja rodovitna ognjeniška prst,
v kateri odlično uspeva ena kulturna rastlina.
Kavovec. Za gospodarstvo so kavova zrna tako pomembna,
da jim pravijo zlata.
Po neprespani noči bi se mi kava prilegla.
Obiskal bom Allana, ki že kot peta generacija v družini goji kavovce.
- Pura vida. - Odlično. Dobrodošli na naši plantaži.
To je moj družabnik Antonio. To pa je Maximo, njegov oče.
Sadimo kavovce.
Taki so videti?
Ne vem, zakaj je kostariška kava drugačna od kave...
- Od drugod? - Iz drugih držav.
Naša prst je popolna. Kostarika ima ogromno ognjeniške prsti,
zato ima kava izjemen okus.
Smem vprašati, koliko let ima don Maximo?
85, Eugene.
Je prav, da tako trdo dela?
- V tem uživa. - Že, a je...
To počnemo že dolgo, Eugene.
Vem. Živčen postanem.
Krivega se počutim, ker dovoljujem, da vse delo opravlja 85-letnik.
Očitno slovim po tem, da so mi telesni napori precej tuji.
- Boste poskusili? - No...
Zakaj pa ne? Samo lopata je.
Če že moram... Delal sem različne stvari.
Več poletij sem bil smetar.
In to v časih, ko postopek še ni bil avtomatiziran,
ko smo ročno izpraznili smetnjak
in je tovornjak zmlel... Večji kerlc sem, kot se zdi.
- Odlično. - Hočem, da to vidi moja žena.
Misli namreč, da ne zmorem...
...nobenega fizičnega dela.
Veste...
Na prva kavova zrna te rastline bomo morali čakati tri leta.
Nimam toliko časa.
Na srečo so letošnja zrna že obrali.
To je kavovo zrno?
Nekateri ga pojedo kar takega. Pokusite. Takole.
- Nima okusa po kavi. - Ne.
Za čarovnijo poskrbi praženje.
Praženje je za okus kave bistveno.
Naloga, ki je komiku ne bi zaupali.
- Tu boste ustvarili svojo mešanico. - Res?
Ja. Svojo kavo.
- Vam dam zrna? - Prosim.
Kava je tu resna zadeva.
Kostarika je edina država na svetu,
ki prepoveduje pridelavo kavnih zrn slabše kakovosti.
To ni pravi trenutek za priznanje, da imam raje instantno kavo.
Ste presenečeni, da sem tako zlahka usvojil ta postopek?
Ja.
Svetlo pražena kava je slajšega, ostrejšega okusa.
Čim bolj je pražena, tem grenkejša je. Tako, zdaj veste več.
Povejte, kdaj boste zadovoljni s svojo mešanico.
Mislim, da sem že.
Končno si lahko ogledam sadove svojega dela.
- Moja mešanica? - Ja.
Kavo samo še počasi prelijejo s kropom.
Če se vam zjutraj mudi v službo...
- Ne počnite tega. - To ne bi bil...
Čas je, da popijeva kavo.
Na trnih sem.
- Zakaj? - Ker je moja mešanica.
- Dobra je. - Ja.
Nisva dodala sladkorja. Naravno sladka je.
Ja.
Za to kavo bi lahko posnel oglas.
Močna, vendar blaga.
Poznavalci kave imamo tudi velik tek.
Nocoj sem gost kuharskega mojstra v Nayari.
Quentin, kajne? Kako ste?
Dobro. Pa vi?
Tudi. Tega dela dneva se vedno najbolj veselim.
Pripravil vam bom kostariško govedino wagyu.
S kavno skorjico.
- Sliši se dobro. - "Kavna skorjica. Torej..."
Niste iz Kostarike?
Ne. Bruseljčan sem.
Kako to, da ste iz Belgije odšli v Kostariko?
Spoznal sem nekoga iz Kostarike.
- In ostali tukaj? - No...
To državo imam zelo rad.
Tudi ljudje so mi všeč.
Zato sem sklenil ostati.
- Tu bom do konca svojih dni. - Vau.
Rekel bi, da pura vida...
Pomen pura vide...
- To vam nekaj pomeni. - Hja...
Še ugotavljam, kaj.
Zame je pura vida pogled na življenje.
Njihov način življenja. Kako ga uživajo.
- Je izbira življenjskega sloga? - Ja.
Res so v manjšem stresu kot Evropejci.
- Res so bolj... - V manjšem stresu...
- Ja. Celo v moji službi. - Kot Evropejci.
V kuhinji je vedno napeto.
Ja, videl sem Peklensko kuhinjo. Strašljivo je.
- Videti je imenitno. - Upam, da vam bo všeč.
Kako se vam zdi?
Tako dobrega mesa še nisem jedel.
- Res? - Ja. Noro dobro je.
- Hvala. - Malenkost, Eugene.
Ob taki večerji človek pozabi na vse tegobe.
Pozabi na vse skrbi,
tudi na to, da spi na hoduljah in med kačami.
Skoraj.
Ognjenik je tudi to noč molčal.
In to je dobro.
Slišal sem nekaj zvokov,
ki jih nisem prepoznal.
Ponoči sem se večkrat prebudil.
Lepo jutro je. Imam svojo kavo.
S tem delom kostariškega življenja se lahko strinjam.
Pura vida pa zame ostaja uganka.
Danes je moj zadnji dan.
Poskusil bom nekaj še bolj nenavadnega
od druženja s pajki.
Prijateljem bi me bilo sram pripovedovati o tem.
Dobil sem bom z gozdnim terapevtom. Ne vem, kaj je to.
Ampak na zdravljenju še nisem bil.
Ne, navadno ne govorim toliko o sebi.
Zaseben človek sem. Zame je to zasebna posest.
Ja, ne vstopajte.
Eugene Levy, zasebna posest.
Raje bi bil spet pri trepalničarki.
- G. Levy, zdravo. - Živjo.
- Pozdravljeni. - Pozdravljeni.
Tadeo je eden od samo 11 usposobljenih gozdnih terapevtov v državi.
Za vse druge je samo prismojenec,
ki se v gozdu pogovarja z drevesi.
Ali od gozdne terapije kaj pričakujete?
Po mojem temelji na zlitju z naravo.
Zelo dobro.
- Res? - Ja.
Tropski deževni gozd
- je zelo gost, simbiotičen ekosistem. - Aha.
Če gozdu odprete čute, boste imeli od tega veliko koristi.
Nisem še bil na terapiji.
Še nikoli. Zato...
Nisem terapevt. Samo vodnik sem.
Odpeljali me boste k terapevtu?
- Aha. - Ja, terapevt je gozd.
Gozd je.
O svojih težavah torej ne bom govoril s Tadeom.
Drevesom jih bom razlagal.
Najprej vas bom povabil, da gozdu nekaj zaupajte.
Mogoče nekaj, česar niste zaupali še nikomur.
- Povej gozdu. - Nato vas bom povabil,
da gozdu poveste, za kaj v življenju ste hvaležni.
Nekaj, za kar sem hvaležen?
Ja. Poklical vas bom s svojim bobnom.
S tem.
Ko ga boste zaslišali, se boste vrnili sem.
Pogovorila se bova. Pridite.
Poskušam ohraniti odprtega duha.
Zdi se, da bi moral človek sprejeti vse, kar ga povezuje z naravo.
Ampak narava zame ni nekaj,
s čimer bi rad bil povezan.
Se pa trudim.
Najprej moram izreči nekaj, česar nisem povedal še nikomur.
Niti ženi ne.
Nekoč sem pri pokru izgubil 800 dolarjev.
Nihče ni vedel.
Če bi kaj rekel, bi bil v velikih težavah.
Molčal sem kot grob.
In zdaj nekaj, za kar sem hvaležen.
To pa ni težko.
Hvaležen sem za svojo družino.
Za ženo Deb, sina Daniela,
hčerko Sarah, brata Freda.
Hvaležen sem za sestro Barb.
Za najprisrčnejšo družino. Saj razumeš.
Boben. Čas je, da se vrnem.
- G. Levy. - Ja.
Kaj opažate?
Občutil sem...
Tega ne bi imenoval odnos.
Se mi je pa vse zdelo bolj povezano.
Najlepša hvala.
Bi dodali še kaj, da zaokrožite doživetje?
Zdi se mi, da je že zaokroženo.
Če pa menite, da obstaja kaj,
kar bo izkušnjo še dodatno obogatilo...
Res je še nekaj.
- Tega sem se bal, ampak... - Kar za mano.
Ja.
Hudo mi je, ampak Tadeo po mojem čuti,
da to ni zame.
Tadeo, kam greva?
Všeč vam bo.
Mislite?
Noče še obupati nad mano.
Prišla sva.
Nelagodje mi vzbudi marsikaj.
- To je to. - V redu.
Ampak nekaj me vedno na smrt prestraši.
Višina.
Ta most visi na tankih jeklenicah in je 55 metrov
nad gozdnimi tlemi.
Temu rečemo most preveč.
Prav. Samo hipec.
Dobro.
- Poiščite svojo pura vido. - To se ne bo zgodilo.
Na tej zadevi že ne.
Tadeo, vrtoglavico imam. Resno.
- Poskusite uživati. - V tem?
- Ja. - Prav.
Ja. Tega res nočem narediti.
Okej, to je noro.
O bog.
Niti na panoramsko kolo ne morem.
Vrtoglavico imam. Niti z balkona ne morem pogledati.
Ojej.
Naj se že konča.
O fant.
Zakaj se torej ustavljam
in občudujem razgled?
Naporno je bilo.
Vau.
Ja.
Srce mi je podivjalo.
Dobro.
Ja, vse to je dobro. Zlitje z gozdom.
Super je. To je čudovit kraj.
Tu začutimo povezanost
kraja, v katerem smo, in tega, kdo smo.
Res je nekaj na tem.
Začel sem cinično, a moram priznati, da ni od muh,
če premagaš svoj največji strah.
Zlasti če moraš to narediti le enkrat.
Znova odkrito veselje nad življenjem bom najlepše praznoval,
če se bom vrnil v La Fortuno...
Zdravo.
In se udeležil zabave.
Kostaričani so ponosni na svoje gostoljubje.
Upam, da res, saj bom nepovabljen odšel na rojstni dan
krajevnega mizarja dona Ricarda.
- Zdravo. - Zdravo.
- Pozdravljeni. Eugene? - Ja.
- Me veseli. Celim. - Celim, pozdravljeni.
Ste sin dona Ricarda?
- Ja, sem. - Dobro.
Prišel sem po torto zanj.
- Kako lepo! - Ja.
Maritza.
Zdravo.
Prav.
Ona peče torte za...
- Poglejte. Njegova slika. - Glej no!
Ve, da boste prinesli torto, ali ga boste presenetili?
- Po mojem jo pričakuje. - Mene pa ne.
To pa drži.
Pomemben praznik. 85 let, kaj?
Več kot sto jih bo dočakal.
- V redu. - Hvala.
To je povsem mogoče.
Kostarika je ena od petih modrih območij,
kjer ljudje pogosto živijo dobrih 90 let in še več.
Slavljenec ostaja zvest samemu sebi. Ne počiva.
Rad bi pomagal, ampak se bojim trsk.
Zato so me dodelili za pomočnika Celimovima sestrama in mami Elmi.
Vesel sem, da sem tu.
Imamo domačo hrano. Dobre tortilje obožujem.
Ja. Že dolgo jih delam,
ampak saj je treba samo...
Takole. In nato jo položite...
Vidite?
Lahko vašo mamo vprašam, kaj pura vida pomeni njej?
Pravi, da to, da je v naravi, v kateri so hribi
in reke. V bližini gozda.
- Aha. - "Z mojim možem..."
"...hčerami in sinovi."
Ja.
To je najpomembnejše za vse na svetu.
- Ja. - Družina.
- Preoblekel se je. Poglejte ga. - Slavljenec.
- Naj se zabava začne. - Ja.
Rojstnodnevna večerja je krepka, kot je značilno za Kostariko.
Riž, pasiran fižol, banane za kuhanje in tortilje.
Celim, hvala za vabilo.
Navdušen sem.
Počaščen,
da sem na praznovanju don Ricardovega 85. rojstnega dne.
Srečanje z vami je za mojega očeta lepo darilo.
Za vso družino, za mamo.
Vidim. Očitno obožujete Ameriško pito.
- Ja! - Ja?
- Jaz tudi! - Ojej.
- Ja. - Šalil sem se.
Všeč mi je.
Lotimo se hrane.
- Dobro. Salud! - Komaj čakam. Hvala. Salud.
Kje pa je torta, po katero sem šel?
Aha.
Vau.
Krasna družina. Obožujem jo.
Živahni so, duhoviti.
Vsi uživajo v druženju
in pozitivno gledajo na življenje.
Cinco... 58. Cinco ocho.
Država in pokrajina sta čudoviti, ljudje pa še bolj.
Ljudje...
Z njimi sem se najbolj povezal.
In pura vida...
Pomemben del njihove identitete je.
Tudi v težavah ostani nasmejan.
Škoda, da tega nisem spoznal prej.
Zaradi deževnega gozda sem bil na trnih.
Bal sem se tega, kar je pod krošnjami.
To je bila zame srhljiva neznanka.
Pa je deževni gozd zelo lep.
Lahko rečem, da sem ga obiskal.
Ja, bil sem v Kostariki. V njej sem preživel nekaj časa.
Čudovita je.
Obiščite jo.
Prevedla Polona Mertelj