Kaip yra pasakęs vienas didis filosofas: „Pasaulis yra knyga,
ir nekeliaujantys žmonės perskaito tik vieną puslapį.“
Turiu pasakyt,
kad perskaičiau kelis puslapius, ir pati knyga man ne itin įdomi.
Kelionės manęs nevilioja dėl kelių priežasčių.
Kai per šalta,
man nesmagu.
Maudynės lediniame vandenyje nuogam?
- Taip. - Pasiūlymas žavingas.
Kai per šilta, atspėkite? Man nesmagu.
Taip greit negaliu.
- Bet man - 75-eri. - Padėti?
Ne, viskas gerai.
Gal metas praplėsti horizontą.
Dievulėliau.
Pirmąsyk kišau ranką drambliui į subinę.
Privalumai:
neįtikėtini viešbučiai.
Vajė. Tai bent vaizdas.
Su sąlyga, jog sutiksiu patyrinėti aplinką.
- Žiūrėkite po kojomis. - Tai jau tikrai.
- Nuostabus kalnas. - Ugnikalnis.
Ugnikalnis?
Tą pasaulį, kurio visą gyvenimą vengiau.
Seide.
O Dieve.
Būtų puiku tiesiog išgyventi.
Daugiau niekada negersiu penkių degtinių su suomiu.
„Gelbėkite atogrąžų mišką“ - ši frazė įrėžta man į galvą kaip kilnus tikslas.
O frazė „aplankykite atogrąžų mišką“ - ne.
KOSTA RIKA
Išgirdęs Kosta Rikos pavadinimą, galvoju apie drėgmę,
kažkokį lipnumą.
Žmonės įvairiai supranta frazę „puiki gamta“.
Aš mieliau lieku namuose.
Čia daugybė pliusų.
Kuriuos nuolat sau turiu priminti.
Kosta Rika - itin taiki šalis.
Jie net kariuomenės neturi.
Kostarikiečiai gyvena ilgiau nei mes, visi likusieji.
Tačiau sunku mėgautis galimybe gyvent ilgai,
kai stovi vidury džiunglių, kuriose knibžda padarai, galintys tave nudėti.
Nors tikėjausi visureigio,
bet nesitikėjau, kad šis bus be stogo.
Pura vida, sveiki atvykę į Kosta Riką, pone Levi.
- Sveiki. - Sveiki, labai malonu susipažinti.
Tai - labiausiai turistų pamėgta šalis Centrinėje Amerikoje.
Žmones čia vilioja gamta.
Net 500 000 rūšių - itin įdomus tikslas.
Ir aš beveik įsitikinęs, kad gero dalyko gali būt išties per daug.
Kokie yra kostarikiečiai?
Jei mus ištinka bėda, mes visuomet ieškome pozityvo.
Nuolat kartojame: „Pura vida“.
- Žinote, ką reškia „pura vida“? - Pura... Ne. ne.
Tai - filosofija.
Nuolatinis meilės dalijimas ir gavimas.
Pura vida.
Mano pirmieji žodžiai, išmokti Kosta Rikoje.
Gal jūs manote, kad Holivudo aktoriaus gyvenimas panašus į pura vida,
bet dabar jaučiu
paranojos ir nervingo nerimo mišinį.
Sveiki atvykę. Pura vida.
- Pura vida! - Pura vida.
Palapinių kempingas „Nayara“.
Du žodžiai, kurių lig šiol mano gyvenime nebuvo.
- Nesu buvęs kempinge... - Nuostabu.
...ir nė sykio nenakvojau palapinėje.
- Taigi, puiki pradžia, sakyčiau. - Tobula. Pirmyn. Prašau.
Ne, aš susidomėjęs.
Palapinės, džiunglės.
Du mano mėgiamiausi dalykai vienoje vietoje.
Tačiau tos palapinės, pasirodo, ant kojokų.
Kaip palapinės gali būt ant kojokų?
Žinote, kas būna ant kojokų?
Klounai.
Kol kas tai visai nepanašu į palapinę.
- Prašau. - Ačiū.
Tai bent, labai gražu.
- Gamta. - Vajė.
Rojus.
Iš tiesų džiunglėse...
- Džiunglės. Taip. - ...jų vidury.
Nuostabus kalnas.
Tai ugnikalnis.
- Ugnikalnis? - Taip.
- Bet jis miega jau seniai? - Dešimt metų.
- Prieš dešimt metų jis buvo išsiveržęs? - Taip.
Vis tik tikėjausi, kad jis miega
- ilgiau. - Taip.
Štai už ką moki tūkstantį dolerių.
Liuksas šalia stichinės nelaimės.
- Ačiū už viską, Chairai. - Mucho gusto.
Dėkoju.
Čia labai gražu.
Tai turbūt puikiausia palapinė, kokią tik būsiu matęs.
Vos nepasakiau „buvęs“, bet nesu buvęs nė vienoje palapinėje, taigi...
Laukinė gamta. Nuo ko pradėsim? Vabalai?
Aš nesu gyvačių, vorų mylėtojas. Mes - džiunglėse.
Ir dar šis ugnikalnis.
Visa tai - gerokai už mano komforto zonos ribų.
Atsigaivinęs,
tiksliau, dosniai apsipurškęs purškalu nuo vabzdžių,
jaučiuosi pasirengęs žygiui į gamtą.
Judžinai, sveikas atvykęs į rojaus kampelį.
Prašau prisijungti.
„Nayara“ buvo sumanyta savininko Leo.
Turiu daug klausimų žmogui, atogrąžų miške įkūrusiam viešbutį.
Kaip, kodėl ir kas negerai su miestu?
Nežinau, nuo ko pradėti. Nuo ko jūs pradėjote?
Prieš kelerius metus čia buvo visai kitas vaizdas.
Galvijų ūkininkai čia buvo viską sunaikinę.
- Šito visko nebuvo, kai... - Ne, čia buvo purvas.
- Ničnieko daugiau. - Baikit juokus.
Čia net žolė neaugo.
Nebuvo nei drugelių,
jokios laukinės gamtos, nei paukščių.
Čia ničnieko nebuvo.
Idealu, pasakyčiau aš.
Bet Kosta Rika šia prasme - šaunuolė.
Per pastaruosius 20 metų penktadalis šalies buvo apsodintas mišku.
Pasodinta virš septynių milijonų medžių.
Aš norėjau parodyti, jog galima pastatyti
nuostabiausią viešbutį pasaulyje...
- Taip. - ...pačioje gamtoje.
Ši artumo su gamta riba man dar buvo pakenčiama,
bet jutau, kad entuziastingasis šeimininkas šią ribą pastūmės.
Judžinai, regis, čia yra tinginys, norite pamatyti?
- Tinginys? - Taip.
Tinginiai itin retai matomi, nes paprastai kybo aukštai.
Jis, regis, ten. Matote?
Ne. Tiesiai?
Taip.
Aš jo nematau.
Čia gal matysis geriau.
Mes ieškome tinginio.
Tiesiai virš galvos.
- Kodėl aš jo nematau? - Taip, jūs matot.
- Gerai, jis... - Aš nematau.
Gal jūs pokštaujat?
- Nema... Taip... - Matote?
Ne.
Teks pasitikėti jūsų žodžiu...
Taip.
...kad tai - tinginys.
Matote tą tamsią dėmę? Sakau:
„Tą šešėlį?“ Jis - kaip šešėlis.
„Matote?“ „Taip, matau.“
Gerai, beveik pamačiau tinginį,
todėl galim manyt, kad laukinė gamta patyrinėta, tad keliaujam toliau.
Bet Leo nerimsta.
Judžinai, jei norite pamatyti tikrą laukinę gamtą...
Aha...
...aš drįsau jums užsakyti naktinį žygį.
Kad ir kaip viliojančiai skamba, aš abejoju.
- Taip. - Sakau jums...
- Taip. - ...šiąnakt pamatysite visko labai daug.
Maniau, kad labai aiškiai pasakiau apie savo požiūrį į laukinę gamtą.
Panašu, keliausiu į žygį.
Įprastame gyvenime į naktinį žygį tikrai neičiau.
Neištariau „ne“, nes nenoriu, kad jis paskui visiems pasakotų:
„Žinok, koks jis sunkus žmogus.“
Tada pasklistų kalbos.
„Girdėjai apie Levį? Jis kažkoks keistas.“
„Ne, su juo nėra lengva sutart.
Su juo sudėtinga ir nemalonu.“
„Ar nori su juo... Aš nenoriu su juo bendraut, ne.“
Taigi, gyveni ir mokaisi.
Man ne prie širdies naktinio žygio į džiungles idėja.
Paaiškinsiu trimis žodžiais:
džiunglės, naktis ir žygis.
- Sveiki. - Pura vida, malonu su jumis susipažinti.
Mano vardas Isidras.
Isidras.
Aš būsiu jūsų geriausias draugas žygyje ir gidas po atogrąžų mišką.
Aš jums nepavydžiu.
Tikriausiai pamatysime kai kokių padarų...
- Padarų? Gerai. - Aha.
...pavyzdžiui, vorų, gyvačių.
Vorų ir gyvačių? Žinau, ką darote.
Gąsdinate mane.
- Taip. - Pasirengęs?
- Aš pasirengęs, taip. - Gerai, tuomet pirmyn.
- Aš - šalia. - Gerai.
Aš - šalia.
Tik nesakykite man, kad jie labiau bijo manęs nei aš jų,
nes tai - neįmanoma.
Gerai, pažiūrėkime... Štai, pažiūrėkite.
Turim vorą.
- Žiūrėkite, matote? - O Dievuliau.
- Matote čia? - Taip, matau.
- Taip. Aš matau. - Tik pažiūrėkite.
Oho, koks voratinklis.
Kai kurie vorai
- rezga didžiulius tinklus... - Aš žinau.
...kad pagautų kuo daugiau vabzdžių.
- Taigi... - Taip, taip.
...žmonėms tai ne itin gerai.
Dabar žinau, ko ieškoti.
- Štai čia. - Čia.
- Čia liana, nieko tokio. - Taip.
- Atsiprašau. - Nieko tokio.
- Nes man baisu. - Jokių problemų.
Negaliu apsakyti, Isidrai,
kaip nepaprastai man linksma.
Nuostabu.
Visai ne.
Štai, pažiūrėkite. Čia.
Kulkinė skruzdė.
- Kulkinė skruzdė? - Kulkinė skruzdė.
Jei ji jums įkąstų, gali skaudėti net 24 valandas.
- Jei įkąstų... Taip. - Būtent.
- Šita. - Tai kodėl mes vis dar čia?
Imu įtarti, jog Isidras nepasitenkins,
kol nepažvelgsime pačiai mirčiai į akis.
Geras, pažiūrėkite.
Kietas padaras.
- Ir koks gi? - Ši gyvatė -
kabiauodegė palminė angis.
Angliškame pavadinime yra žodis
- „blakstiena“, nes kerta į akį? - Ne.
Ant galvos ji turi žvynelius, primenančius blakstienas.
- Nuodinga?
- Nepaprastai. - Nuodinga gyvatė.
- Jos nuoduose yra hemotoksino. - Taip.
- Todėl šios gyvatės įkandimas... - Taip.
- ...būtų nemalonus, nes... - Nemalonus.
Jei jums įkanda kabiauodegė palminė gyvatė,
kiek laiko turite, kol, žinot,
- tenka rimtai susimąstyti apie... - Taip.
savo baigtį?
Apie valandą.
- Valanda, kad pasiektumėte ligoninę? - Taip.
O iki ligoninės kiek?
- 45 min. kelio. - 45 min. kelio?
Taip.
O jei kamščiai?
- Tada reikia paskubėti. - Taip.
Mes labai saugojamės tokių gyvačių.
- Taip, suprantama. - Jums pasisekė, kad ją pamatėt.
- Labai pasisekė. Tikra sėkmė. - Geras.
Štai, nuostabu.
- Aha, labai gražu. - Puiki patirtis.
Tokia patirtis nutinka kartą gyvenime.
Taip.
O kai kam to vieno karto būna per daug.
Manau, įdomu yra pamatyti
ant šakos susirangiusią gyvatę, nuo kurios įkandimo mirtum po 45 min.
Tai įdomu.
Imu suprasti,
kodėl kostarikiečiai jaučia su gamta stiprų ryšį, nes tai jų gyvenimas,
jų pasaulis, jie jį myli, suprantat.
Galiu pasakyt, aš buvau žygyje miške.
Ėjau džiunglėmis naktį
ir mačiau blakstienuotą angį gyvatę.
Bet ar tai kartosiu?
Nemanau.
Čia jau kita šneka.
Gyvatės ir vabalai
turi savo arealą,
o aš - savo.
Kas čia buvo?
Nenustebkite, bet aš neišsimiegojau.
Pabudau kone pamiršęs visus tuos mirtinus pavojus.
Tada prisiminiau kalno dydžio pavojų tiesiai priešais mano langą.
Man regis, jis tuoj išsiverš.
Ugnikalnis veržiasi.
Ar nederėtų kam nors pranešti?
Atleiskite, kad skleidžiau paniką.
Ką galiu pasakyti? Tiesiog nepažįstu ugnikalnių.
Bet kai kurie žmonės juos vadina savo namais.
Kaip ši bendruomenė, susikūrusi La Fortunos miestelyje.
Regis, aš - gražiam parke
pačiam La Fortunos centre.
- Sveiki, aš - Marijo. - Džiugu.
Pura vida.
Visi atrodo tokie atsipalaidavę.
Tas atsipalaidavimo faktorius man čia išties patinka.
Kosta Rika turi talentą.
Paaiškėjo, jog yra rimta priežastis,
kodėl visi čia tokie laimingi.
Sveiki, pura vida.
„La Fortuna“ reiškia „laimė“.
Miestelį supa derlingos vulkaninės žemės laukai,
ypač tinkamos vienos kultūros auginimui.
Kavos. Tokios vertingos šalies ekonomikai,
jog ją praminė aukso grūdais.
O po bemiegės nakties man kaip tik praverstų puodelis kitas.
Einu susipažinti su penktos kartos kavos augintoju Alanu.
- Pura vida. - Pura vida.
- Puiku. Sveiki atvykę į mūsų plantaciją.
Čia - mano verslo partneris Antonijas.
O ten - Maksimas, jo tėvas.
Mes sodiname kavą.
Štai kaip tai atrodo.
Matot, aš ničnieko nesuprantu, kuo Kosta Rikos kava skiriasi nuo...
- Kitų šalių? - ...nuo kavos iš kitų šalių.
Mūsų dirva tam labai tinka. Kosta Rikoje - vulkaninė dirva.
Čia užauga geriausia, skaniausia kava.
Ar galiu paklausti, kiek Donui Maksimui metų?
85 metai, Judžinai.
Ar jums būtina taip sunkiai dirbti?
- Jam labai patinka. - Žinau, bet jis...
Mes seniai taip dirbam, Judžinai.
Žinau, bet man nepatogu.
Jaučiuosi kaltas, kai šalia manęs dirba 85-metis vyras.
Fizinė veikla - tikrai nėra stiprioji mano pusė.
Pamėginsite?
Kodėl ne? Juk tai - kastuvas.
Jei jau reikia. Aš esu dirbęs fizinį darbą gyvenime.
Dirbau šiukšlininku kelias vasaras.
Tais laikais dar nebuvo visų tų automatinių,
žinot, šiukšlės pilamos į šiukšliavežę,
mašina jas sutrina ir... Aš - kietesnis nei atrodau.
- Puiku. - Tai parodysiu savo žmonai,
nes ji mano, kad aš nemoku
jokio fizinio darbo.
Taigi, iš esmės...
Augalas ims auginti kavos pupeles po trejų metų.
Tiek laiko aš tikrai neturiu.
Mano laimei, kaip tik nuimamas šių metų derlius.
Čia pupelė?
Žmonės kartais ją suvalgo tokią.
Paragaukit. Šitaip.
- Neprimena kavos, tiesa? - Ne, neprimena.
Taip, nes ji turi būt skrudinama.
Skrudinimas - esminė sąlyga
kavos skoniui.
Tokio proceso komikui patikėti negalima.
Čia mes pagaminsime išskirtinį jūsų mišinį.
Aš turėsiu savo mišinį?
Taip. Savo kavą.
- Norite įpilti? - Taip, žinoma.
Kava čia - rimtas verslas.
Kosta Rika - vienintelė pasaulio šalis,
kurioje įstatymais draudžiama auginti ne geriausios kokybės pupeles.
Dabar ne laikas prisipažinti, kad mėgstu tirpią kavą.
Ar jūsų nestebina, kaip lengvai išmokau šią procedūrą?
Taip.
Lengvas skrudinimas suteikia saldesnį, aštresnį skonį.
Tamsus skrudinimas - kartesnį. Tiesiog plepam prie kavos.
Pasakykite, kada man liautis tam, kad gautųsi jūsų mišinys.
Regis, pakaks.
Pagaliau pamatysim mano dienos darbo vaisius.
- Mano mišinys? - Jūsų.
Į kavą lėtai pilam verdantį vandenį.
Jei ryte skubi į darbą...
Tai nepavyktų.
Tai nebūtų...
Aš paragausiu kartu su jumis.
Aš nerimauju, žinot.
- Kodėl? - Nes tai - mano mišinys.
- Gana skanu. - Taip.
Čia juk nėra cukraus. Juntamas natūralus saldumas.
Taip.
Galėčiau reklamuoti šią kavą.
Stipri, tačiau švelni.
Mes, kavos ekspertai, gerokai išalkome.
Ir, laimei, šįvakar esu „Nayara“ vyriausiojo šefo svečias.
Jūs, turbūt, Kventinas. Kaip laikotės, pone?
Puikiai, o jūs?
Aš irgi puikiai. Tai - smagiausia dienos dalis.
Aš jums pagaminsiu Wagyu jautieną kostarikietiškai.
Ji tiekiama su kavos plutele.
- Kavos plutele. Skamba skaniai. - Kavos plutelė...
Tai jūs - ne iš Kosta Rikos?
Aš ne iš Kosta Rikos. Aš - iš Briuselio.
Kaip iš Belgijos atsidūrėte Kosta Rikoje?
Meilė atvedė.
- Ir pasilikote čia? - Taigi...
Man labai patinka ši šalis.
Patinka žmonės.
Todėl nusprendžiau likti.
Manau, aš čia ir numirsiu.
Spėju, pura vida...
Pura vida reikšmė.
...kažką jums reiškia.
Aš vis bandau suprasti, ką būtent tai reiškia. Bet...
Man pura vida atrodo, kad taip jie žiūri į gyvenimą.
Taip kaip jie gyvena. Kaip mėgaujasi gyvenimu.
- Tai gyvenimo būdas? - Tai gyvenimo būdas. Teisingai.
Jie išties mažiau stresuoja
nei europiečiai.
- Jie išties labiau... - Mažiau įsitempę nei...
- Taip, net ir mano darbe. - Nei europiečiai.
Darbas restorano virtuvėje yra labai labai įtemptas.
Taip, esu matęs „Pragaro virtuvę“. Išties gąsdina.
Atrodo neįtikėtinai.
Tikiuosi, jums patiks.
Kaip?
Turbūt gyvenime nesu ragavęs skanesnės mėsos.
- Taip? - Taip, beprotiškai skanu.
- Labai ačiū. - Man labai malonu, Judžinai. Ačiū.
Žinot, toks maistas jus tiesiog pakylėja į padangę.
Pamiršti visas bėdas,
kaip, pavyzdžiui, miegą ant kojokų, kai aplink - gyvatės.
Beveik.
Dar viena naktis, kuomet iš ugnikalnio - jokių žinių.
Kalbant apie ugnikalnius, jokių žinių - puikios žinios.
Girdėjau kažkokius garsus,
kurių negalėjau įvardinti.
Aš toliau miegojau.
Išaušo puikus rytas. Štai, geriu kavą.
Toks Kosta Rikos gyvenimo būdas man ima patikti.
Tačiau pura vida prasmė man vis dar lieka mįsle.
Paskutinę dieną
ketinu išbandyti dar labiau sau nebūdingą veiklą,
nei pasivaikščiojimus su vorais.
Tai, apie ką man bus gėda prisipažinti draugams.
Manęs laukia miško terapijos sesija. Nenutuokiu, kas tai.
Aš nežinau. Psichologinė terapija man nepažįstama ir taškas.
Ne, apie save aš paprastai tiek daug nešneku.
Mėgstu prisiverti. Kaip sakau: „Tai - privati nuosavybė“.
Taip, nesiartinkite.
Judžinas Levis - privati nuosavybė.
Jei atvirai, mieliau grįžčiau pas blakstienuotąją angį.
- Sveiki, pone Levi. - Sveiki.
- Malonu susipažinti. - Man taip pat.
Tadeo - vienas iš vos 11-ikos kvalifikuotų miško terapeutų Kosta Rikoje.
Visi, neįeinantys į tą vienuoliktuką, tėra pamišėliai,
kalbantys miškuose su medžiais.
Ar turite kokių lūkesčių iš miško terapijos?
Spėju, ji kažkaip suvienija tave su gamta.
Taip, panašiai.
- Panašiai? - Taip, pone.
Tačiau atogrąžų miške vyrauja
- tanki simbiotinė ekosistema. - Taip.
Jei atsiversite pojūčiais miškui, gausite krūvą privalumų.
Aš nesu buvęs jokioje terapijoje
gyvenime. Taigi, aš...
Aš turiu pasakyt, kad aš - ne terapeutas. Aš - gidas.
Jūs nuvesite mane pas terapeutą?
- Aišku. - Terapeutas yra miškas.
Pats miškas.
Taigi, savo bėdų nepasakosiu Tadeo.
Pasakosiu medžiams.
Visų pirma, aš pakviesiu jus pasakyti kai ką miškui.
Gal tai, ko niekam nesate sakęs.
- Pasakyti miškui. - Paskui pakviesiu
pasakyti jam tai, už ką esate dėkingas gyvenime.
Už ką esu dėkingas gyvenime?
Taip. Ir pakviesiu jus būgnu.
Šituo.
Išgirdę jį, sugrįžkite čia
ir mes apie tai pakalbėsime. Prašom čia.
Aš stengiuos būti atviras.
Toks jausmas, jog turėčiau priimti viską, kas sieja mane su gamta.
Deja, gamta - visų mano veiklų
sąrašo pabaigoje.
Bet aš stengiuosi.
Pirma, turiu pasakyti tai, ko niekam nesu sakęs.
Net savo žmonai.
Sykį lošdamas pokerį, pralošiau 800 dolerių.
Niekam nesakiau,
nes būčiau pakliuvęs į didelę bėdą.
Tyla - gera byla.
Dabar - už ką esu dėkingas.
Lengva.
Aš dėkingas už šeimą.
Esu dėkingas už žmoną Debę, už sūnų Danielį.
Esu dėkingas už dukrą Sarą, už brolį Fredą.
Esu dėkingas už seserį Barb.
Pati nuostabiausia, mylinti šeima. Suprasi tai.
Būgnas. Metas grįžti.
- Pone Levi. - Taip.
Ką dabar pastebite?
Aš patyriau...
nepavadinčiau to santykiu, žinote,
bet viskas kažkaip labiau susisiejo.
Labai jums dėkoju.
Ar norėtumėte ką nors pridurti prie šios patirties?
Patirtis, regis, gana užbaigta,
bet jei yra kas, kas jūsų manymu,
praplėstų patirtį, tuomet...
Yra kai kas.
- To ir bijojau, bet... - Eikite paskui mane.
Taip.
Nesu patenkintas, bet Tadeo, regis, pajuto,
kad manęs terapija neveikia.
Kur mes einame, Tadeo?
Neabejoju, jums patiks.
Neabejojate, kad man patiks?
Jis nenori palikti manęs ramybėje.
Štai, atėjome.
Aš nerimauju dėl daugelio dalykų.
- Štai. - Gerai.
Bet vienas dalykas mane tiesiog kausto baime.
Aukštis.
Šis tiltas kybo 54 864 metrų aukštyje
ant plonyčių lynų.
Aš šito net tiltu nevadinčiau.
Gerai. Luktelėkite. Sekundėlę.
Gerai.
- Eikite ir suraskite savo pura vida. - Ne, nemanau.
Tikrai nemanau, kad rasiu pura vida ant šito daikto.
Aš bijau aukščio, Tadeo. Aš ne... Rimtai.
- Pasistenkite pasimėgauti. - Pasimėgauti?
- Taip. - Gerai.
Taip. Mes taip nesitarėm.
Gerai, tai jau beprotystė.
O Dieve.
Aš nesisuku apžvalgos ratu, suprantate?
Aš bijau aukščio. Aš net iš balkono žemyn pažvelgt negaliu.
O Dieve.
Kad tik greičiau tai baigtųsi.
Vajė.
Tai kurių galų sustojau,
kad pasigėrėčiau vaizdu?
Sunku buvo.
Taip.
Širdis vos neiššoko iš krūtinės.
Gerai.
Gerai. Susilieti su mišku.
Manau, tai puiku, ir čia labai gražu.
O kalbant apie tai, ar yra ryšys
tarp to, kur esame ir to, kas esame,
spėju, jis yra.
Gal pradžioj kalbėjau kiek ciniškai, tačiau nugalėti
didžiausią baimę - ne juokas.
Ypač tada, kai turi vos vieną šansą.
O savo naujai atrastą entuziazmą gyvenimui
skubu atšvęsti grįždamas į La Fortuną...
Sveiki.
...į vakarėlį.
Kostarikiečiai didžiuojasi savo svetingumu,
ko labai tikiuosi, nes ketinu įsiprašyti į vietos
dailidės Dono Rikardo gimtadienio šventę.
- Sveiki. - Sveiki.
- Sveiki. Judžinas? - Taip.
- Džiugu susipažinti. Selimas. - Selimai, malonu susipažinti.
Taigi, jūs Dono Rikardo sūnus?
- Taip. Aš. - Aišku.
Atėjau paimti gimtadienio torto.
- Puiku, tiesa? - Taip.
Maritsa.
Sveiki.
Gerai.
Ji gamino tortą...
- Tik pažiūrėkite, jo nuotrauka. - Vajė. Nieko sau!
Jis žino, kad ateisite su tortu, ar tai - staigmena?
- Nemanau, kad jis nustebs... - Aš būsiu staigmena.
Taip, tas tai tikrai.
Apvali data. 85-eri, tiesa?
Manau, jis gyvens ilgiau nei šimtą metų.
- Gerai. - Ačiū.
Tai - gana įmanoma.
Kosta Rika patenka į vieną iš penkių mėlynųjų pasaulio zonų,
kuriose žmonės gyvena virš 90 metų ir ilgiau.
Tad suprantama, jog solenizantas prieš šventę nesiilsi.
Mielai padėčiau, bet mane labai nervina rakštys.
O Selimo sesės ir jų mama Elma paruošė man darbo.
Labai džiaugiuosi būdamas čia.
Taigi, naminis maistas. Mėgstu tortilijas.
Taip. Šimtą metų negaminau tortilijų,
bet, taip, kodėl ne...
Štai taip, padėkite ant... Taip.
Šitaip, teisingai?
Ar galiu paklaust jūsų mamos, ką jai reiškia pura vida?
Jai tai reiškia gyvenimą gamtoje, kur kalnai,
upės, miškas.
Su savo vyru...
ir vaikais, dukromis ir jų sūnumis.
Taip.
Tai - svarbiausias dalykas, kad ir kur gyventumėte, tiesa?
- Būtent, būtent. - Šeima.
Jis persirengė. Pažiūrėkite.
Solenizantas.
- Gerai, pradėkime vakarėlį. - Pradėkime.
Šio vakaro gimtadienio vakarienė - tipiška, soti Kosta Rikos virtuvė.
Ryžiai, trintos pupelės, plantanai ir, žinoma, tortilijos.
Selimai, ačiū, kad pakvietei mane į šią šventę.
Man labai smagu.
Jaučiuosi pagerbtas, jog dalyvauju
Dono Rikardo 85-o gimtadienio šventėje.
Pažintis su jumis mano tėčiui - didelė dovana.
Kaip ir mano šeimai, mamai.
Tikrai. Turbūt esate „Amerikietiško pyrago“ gerbėjai.
- Taip! - Taip?
- Taip. Aš! - O Dieve.
- Man patinka. - Aš pajuokavau.
Man patinka.
Pradėkime.
- Gerai. Salud! - Nekantrauju. Ačiū. Salud.
Jei jau prakalbome apie pyragą, kur tas tortas?
Štai.
Labai miela šeima. Myliu juos.
Energingi, su humoru,
visi, regis, mėgaujasi, linksminasi
ir žiūri į šviesesnę gyvenimo pusę, suprantat.
58-eri.
Man patinka ši šalis, kraštovaizdis
ir ypač žmonės.
Žmonės išties...
Aš jaučiu su jais ryšį.
O tas pura vida dalykas
didžiąja dalimi yra jų esmė.
Nesijaudink, būk laimingas. Čia tvyro tokia nuotaika.
Tiesiog gailiuosi, kad nesužinojau to anksčiau.
Manau, aš nerimavau dėl atogrąžų miško,
dėl to, kas slepiasi po tais medžiais,
tai man visad atrodydavo baisiai.
Atogrąžų miškas iš tiesų yra labai gražus.
Žinot, aš galiu pasakyti, kad jame buvau.
Suprantat, „Buvai Kosta Rikoje?“
„Taip, buvau. Praleidau ten kurį laiką.
Nuostabi, nuostabi šalis.
Turėtumėte pamatyti. Turėtumėte apsilankyti.“
Išvertė Egidija Namavičė