Egy nagy filozófus szerint: „A világ egy nagy könyv,
és aki nem utazik, csupán egy oldalt olvas belőle.”
Meg kell mondjam,
így, jó néhány oldal után sem vagyok odáig a könyvért.
Több oknál fogva sem égek a vágytól, hogy utazzak.
Ha túl hideg van...
nyűgös leszek.
Jég alatt úszni, pucéran?
- Igen. - Igazán megtisztelő a meghívás.
És túl melegben tudják, mi van? Nyűgös leszek.
Nem vagyok ilyen gyors.
- De 75 évesen... - Segítsek?
Nem, megoldom.
...tán lassan ideje szélesíteni a látókörömet.
Uramisten.
Elefántseggben sem nyúlkáltam még eddig.
Ami jó benne,
hogy elképesztő hotelekben szállhatok meg.
Te jó ég! Káprázatos.
A bökkenő az, hogy odakint is kutakodnom kell cserébe.
- Óvatosan! - Csak nem?
- Gyönyörű hegy. - Az egy vulkán.
Egy vulkán?
A nagyvilág, amit egész életemben gondosan kerültem.
Sadie!
Te jó ég.
Ha túlélném, már az remek lenne.
Utoljára ittam meg öt vodkát egy finnel.
EUGENE LEVY, A KEDVETLEN UTAZÓ
„Mentsd meg az esőerdőt!” Ez fontos ügyként égett a tudatomba.
„Menj el a esőerdőbe!” Ez viszont nem.
Costa Ricáról a nagy páratartalom jut elsőre eszembe,
a mindent átható nyirkosság.
Tudják, a szabadtéri tájélmény mindenkinek mást jelent.
Nekem például a lakásom tája a legjobb élmény.
Pedig sok dolog szól a hely mellett.
Emlékeztetnem kell rá magamat.
Costa Rica híresen békés ország.
Még hadseregük sincsen.
És a Costa Rica-iak tovább is élnek, mint mi, többiek.
De nem könnyű a hosszú várható élettartamnak örülni
egy dzsungelben, ahol minden az ember életére törhet.
Mondjuk, nem SUV-re számítottam,
de legalább teteje lehetne.
Pura vida, üdv Costa Ricán, Mr. Levy!
- Helló! - Üdv, igazán örvendek!
Ez itt Közép-Amerika legnépszerűbb turistacélpontja.
Kiemelkedő élővilága jelentős vonzerő.
Nekik az ország 500 000 állatfaja ritka kincsnek számít.
Nekem viszont erős a gyanúm, hogy „jóból is megárt a sok”.
Szóval milyenek a Costa Rica-i emberek?
Nos, még ha bajban vagyunk is, mindig igyekszünk pozitív megoldást találni.
Ezért mondjuk mindig, hogy:„Pura vida.”
- Tudja, mit jelent a pura vida? - Pura... Nem.
Ez egy világnézet.
Szeretetet adni és kapni mindig.
Pura vida.
Első két Costa Rica-i szavam.
Azt hihetnék, egy hollywoodi színész élete csupa pura vida.
Csakhogy az enyém most épp
sokkal inkább a paranoia és a szorongás elegye.
Isten hozta! Pura vida.
- Pura vida! - Pura vida.
Nayara Sátortábor.
Mi sem állhatna távolabb az életemtől,
- hiszen még sosem táboroztam... - Csodás.
...és egy éjszakát sem töltöttem sátorban.
- Szóval jól kezdődik. - Tökéletes. Vágjunk bele! Tessék!
Nem, nagyon izgalmas.
Hiszen sátrak, dzsungel.
Az összes kedvencem egy helyen.
A sátrak gólyalábszerű cölöpökön állnak, erről nem volt szó.
Egy sátornak semmi keresnivalója cölöpön.
Tudják, kinek való a gólyaláb?
Bohócoknak.
Eddig nem úgy fest, mint egy sátor.
- Tessék! - Köszönöm.
Nahát, de szép!
- Vadvilág. - Atyavilág!
Édenkert.
Hát, dzsungel, az biztos...
- Dzsungel. Igen. - ...hiszen itt van.
Gyönyörű hegy, lenyűgöző!
Az egy vulkán.
- Egy vulkán? - Igen.
- De már szunnyad egy ideje, ugye? - Nagyjából tíz éve.
- Tehát tíz éve kitört? - Igen.
Azt reméltem, kicsit régebb óta szunnyad...
- ennél. - Igen.
Ilyen elhelyezés jár napi 1000 dollárért.
Beépített természeti katasztrófa.
- Köszönet mindenért, Jairo. - Mucho gusto.
Köszönöm.
Gyönyörű szép.
Ennél elegánsabb sátrat pedig még sohasem láttam.
Mondjuk, az is igaz, hogy még sosem voltam sátorban, szóval...
Tudják, az állatvilág... Hol is kezdjem? Bogarak?
Nem vagyok a kígyók, pókok nagy híve. A dzsungelben vagyunk.
Őrület, hogy ez itt egy vulkán.
Ez itt mind... kívül esik a komfortzónámon.
Miután rendbe szedtem magam, vagyis három réteg szúnyogirtó felvitele után
valamelyest készen állok a kiruccanásra.
Eugene, üdvözlöm a mi édenkertünkben!
Jöjjön velem!
Nayara a tulajdonos, Leo ötlete volt.
Rengeteg kérdésem van egy esőerdei szálloda építőjéhez.
Teszem azt, hogyan, miért, és miért nem volt jó a városban.
Azt sem tudom, hol kezdjem. Ön hol kezdte?
Pár éve még rá sem ismert volna mindarra, amit itt lát.
A marhatartók mindent teljesen lecsupaszítottak itt.
- Ez nem volt itt, mikor... - Nem, minden csupa sár volt.
- Semmi más nem volt itt. - Komolyan?
Még a fű se nőtt.
Nem voltak se pillangók,
se vadállatok, se madarak.
Nem volt itt egyáltalán semmi.
Nekem ideálisnak hangzik.
De Costa Rica amúgy valóságos sikertörténet.
Az elmúlt 20 évben területének bő ötödét újraerdősítették,
több mint hétmillió fát ültettek el.
Be akartam bizonyítani, hogy lehetséges felépíteni
és üzemeltetni a világ legcsodálatosabb hotelét...
- Értem. - ...de harmóniában a természettel.
Ennél közelebb nem szívesen kerülnék a természethez.
De az a benyomásom, hogy lelkes házigazdám változtatni szeretne ezen.
Eugene, alighanem itt egy lajhár, ha szeretné megnézni.
- Egy lajhár? - Igen.
A lajhárokat nehéz észrevenni, mert a magas ágakon tanyáznak.
Szerintem ott van, fönt. Látja?
Nem. Egyenesen fölöttünk?
Igen.
Nem látom.
Innen majd jobban látszik.
Hű, lajhárra vadászunk.
Fölöttünk, a tetején.
Pont itt, fölöttünk.
- Miért nem látom? - De már majdnem.
- Oké, ott... - Én nem látom.
Vagy csak megtréfálnak?
- Nem látom... Igen... - Látja?
Nem.
El kell hinnem valakinek...
Igen.
...hogy az egy lajhár.
„Látja azt a sötét foltot?” Mire én:
„Az nem valami árnyék?” Pont olyan.
„Látja?” „Igen, látom.”
Oké, szerintem most, hogy láttam egy lajhárt, majdnem,
ki is pipálhatjuk a vadállatos rubrikát, és ugorjunk.
Csakhogy úgy fest, Leo többet is szeretne mutatni.
Eugene, ha sok vadállatot szeretne látni...
Aha.
...bátorkodtam bejelenteni egy éjszakai dzsungeltúrára.
Nos, bármilyen kecsegtetően is hangzik... Nem is tudom.
- Igen. - Megígérhetem...
- Igen. - ...hogy rengeteg vadállatot lát ma éjjel.
Azt hittem pedig, a vadállatokról elég világosan kifejtettem a nézeteimet.
Nagyon úgy fest, hogy kirándulni indulok.
Normális esetben eszembe sem jutna éjjel kirándulni.
Mondhatnék nemet, de nem akarom, hogy azt terjessze rólam:
„Ezzel a fickóval aztán nehéz jól kijönni.”
Mindenki pletykálná.
„Hallottátok, mi van Levyvel? Valami nem kerek.”
„Állítólag a kákán is csomót keres, nem könnyű vele.
Megátalkodott, ilyen, hm, nem könnyű eset.”
„Te szívesen... Legyen vele a rosseb, én nem.”
Mindegy, a jó pap is holtig tanul.
Nem vagyok kibékülve az egész éjszakai dzsungeltúrával,
és három szóban összefoglalható, mi bajom.
Éjszaka, dzsungel és túra.
- Helló! - Pura vida, igazán örvendek!
A nevem Isidro.
Isidro.
A legjobb barátja és túravezetője az esőerdőben.
NAYARA ÜDÜLŐHELY
Nos, ma éjjel nem irigylem önt.
Néhány jószág, amit valószínűleg látunk ma...
- Néhány jószág? Hát jó. - Aha.
...lehetnek, tudja, pókok, kígyók.
Pókok és kígyók? Látom ám, mire készül.
Be akar paráztatni.
- Bizony. - Készen áll?
- Készen, oké. Igen. - Oké, induljon a bugi.
- Szorosan követem. - Oké, jó.
Nagyon szorosan.
Nem kell a duma, hogy ők jobban félnek tőlem, mint én tőlük,
mert az konkrétan lehetetlen.
Na jó, lássuk... Oké, ezt nézze!
Itt is van rögtön egy pók.
- Nézze csak, látja? - Uramatyám!
- Itt, látja? - De mennyire.
- Igen. Nagyon is látom. - Ezt nézze!
Nézze a hálót!
Némely pókok ugyanis
- hatalmas hálót szőnek... - Tudom.
...hogy minél több rovart foghassanak.
- Szóval... - Igen.
...az embereknek nem annyira jó.
Most már tudom, mire figyeljek.
- Na tessék, itt egy. - Itt.
- Csak egy kis inda, nincs baj. - Igen?
- Bocs! - Semmi gond.
- Én paráztatom magam. - Nincs gond.
- Nem tudom eléggé hangsúlyozni... - Aha.
...mennyire jól mulatok most.
Lenyűgöző.
Nem.
Tessék, ide nézzen! Pont ide.
Egy trópusi bikahangya.
- Bikahangya? - Bikahangya.
Egy ilyen csípése 24 órán át nagyon fájdalmas.
- Ha megcsípne... Aha. - Pontosan.
- Ez itt. - Akkor mit keresünk még itt?
Kezdek gyanakodni, hogy Isidro addig nem nyugszik,
amíg farkasszemet nem nézünk a halállal.
Ide nézzen!
Ez itt nagyon menő.
- Mi az? - Ez a kígyó,
a Schlegel-lándzsakígyó, azaz szempillás vipera.
- Azért nevezik így... - Szóval... Aha.
- ...mert egyből szemre támad? - Nem.
A szeme fölötti pikkelyek olyanok, mintha szempillák lennének.
- Mérgező?
- Erősen mérges. - Mérges kígyók.
- Ennek a fajnak erős hemotoxin a mérge. - Vagy úgy.
- Ha egy ilyen megmarja az embert... - Igen.
- ...az nem szerencsés, mert... - Nem, az nem volna jó.
Ha, mondjuk, megmar egy ilyen pillás lándzsakígyó,
mennyi idő, mielőtt az embernek, szóval,
- komolyan gondolnia kell... - Értem.
...az elhalálozásra?
Lenne úgy egy órája.
- Egy órám lenne kórházba érni? - Igen.
Milyen messze van a kórház?
- Háromnegyed órányira. - Negyvenöt percnyire van innen?
Így van.
És csúcsforgalomban?
- Csúcsforgalomban futás. Bizony. - Igen.
Nagyon vigyázni kell ezekkel a kígyófajtákkal.
- Hát... Nem mondja. - Szerencsés, hogy láthatta.
- De mennyire! Micsoda mák. - Menő.
Tessék, elképesztő.
- Annyira. Nagyon menő. - Mindenképp nagy élmény.
Az életben nem lesz több ilyen, mondhatom.
Úgy bizony.
Egyesek szerint még ez is több a kelleténél.
Attól még persze izgalmas dolog
olyan kígyót látni egy ágon, amelyik akár 45 perc alatt meg tud ölni.
Ez mindenképp érdekes.
És kezdem megérteni azt is,
miért ilyen természetközeliek a Costa Rica-iak, mert ez az életük,
és ez az ő világuk, és ezt szeretik, ugye.
Megcsináltam, elmondhatom, hogy túráztam az erdőben.
Éjjel túráztam a sötét dzsungelben,
és láttam egy szempillás lándzsakígyót.
De hogy megtenném-e újra?
Azt nem hiszem.
Na, ez már mindjárt más.
A kígyóknak, bogaraknak is megvan a természetes élőhelye...
és nekem is.
Ez mi volt?
Nahát, micsoda meglepetés, nem aludtam valami jól.
Felébredve kis híján megfeledkeztem az életveszélyes apróságokról.
Csak hogy az ablakom előtt magasodó, hatalmas életveszély eszembe jusson.
Úgy látom, kitört.
Kitört a vulkán.
Kit kell ilyenkor hívni?
Elnézést a pánikkeltésért.
Mit is mondhatnék? Alighanem a vulkán nem az erősségem.
Pedig van, akinek ez az otthona.
Például ennek a közösségnek, La Fortuna város lakosainak.
Nos, ez itt egy csoda szép park...
La Fortuna belvárosának szívében.
- Helló, a nevem Mario. - Pazar.
Pura vida.
Mindenki nyugodtnak és lazának tűnik.
Imádni való, hogy milyen nyugis ez a hely.
Azta!
Costa Rica-i tehetségmutató.
Mint kiderült, nagyon jó okuk van rá,
hogy örömmel éljenek itt.
Hé, pura vida!
La Fortuna azt jelenti, „a vagyon”.
Termékeny vulkáni talaj veszi körül,
ami különösen egy bizonyos terménynek tökéletes.
A kávénak. Amely gazdaságilag annyira értékes,
hogy aranygabonának is becézik.
Az álmatlan éjszakám után jól is jönne egy-két csészével.
Allannel találkozom, a családja már öt nemzedék óta termeszt kávét.
- Pura vida! - Pura vida.
- Remek. Isten hozta az ültetvényen!
Ő az üzlettársam, Antonio.
Ő pedig Maximo, az apja.
Épp kávécserjét ültetünk.
Ezek szerint ez így néz ki?
Látja, semmit sem tudok arról, miben különbözik a Costa Rica-i kávé...
- Más országokétól? - ...a többitől.
Itt tökéletes a talaj. Costa Ricában rengeteg a vulkanikus talaj,
így itt nő a legjobban, és isteni finom.
Megkérdezhetem, ha szabad, hogy mennyi idős Don Maximo?
Nyolcvanöt éves, Eugene.
Nem árt meg ez a kemény munka?
- Nagyon szereti. - Tudom, de...
Már jó régóta dolgozunk így.
Tudom, csak zavarban vagyok.
Bűntudatom van, hogy a 85 évest hagyom dolgozni.
Amúgy is az a hírem, hogy kevés fizikai tevékenységet folytatok.
- Kipróbálja? - Nos...
mármint jó, persze. Ez egy lapát.
Ha muszáj, végül is volt már, hogy dolgoztam.
Voltam már kukás is nyaranta, többször is.
És ez még azelőtt volt, hogy automatikusan,
tudja, hogy a kocsi felemelte a kukát,
és felőrölte... Keményebb vagyok, mint amilyennek látszom.
- Nagyon jó. - Ezt a feleségemnek is látni kell,
mert szerinte képtelen vagyok bármi...
fizikai munkára.
Szóval...
Úgy három évet kell várnunk, míg a növénye kávét terem majd.
Nos, nekem sajnos nincs annyi időm.
Szerencsémre az idei termés viszont beérett.
Ez egy kávébab?
Van, aki így is megeszi.
Kóstolja meg! Csak így.
- Egyáltalán nincs is kávéíze, ugye? - Nem, nincs.
Igen, a varázslat a pörkölésben rejlik.
A pörkölés folyamata meghatározó
a kávé íze szempontjából.
Az ilyesmit nem tanácsos holmi komédiásra bízni.
Elkészítjük az ön saját keverékét.
Az én keverékemet?
Igen. A saját kávéját.
- Beleönti? - Igen, hogyne.
A kávét komolyan veszik errefelé.
Costa Rica a világ egyetlen országa,
ahol törvény tiltja a nem tökéletes minőségű kávé termesztését.
Nem most fogom bevallani, hogy valójában a neszkávét szeretem.
Hát nem bámulatos, milyen gyorsan beleszoktam a munkába?
De.
A világosra pörkölt kávé édesebb, savasabb ízt ad.
A sötét pörkölésű keserűbb. Ez afféle kávézsargon.
Szóljon, mikor hagyjuk abba az ön saját kávéjához.
Szerintem már jó.
Végre megkóstolhatjuk a mai napi munkám gyümölcsét.
- A saját kávém? - Az.
Csak egy kevés majdnem forró vizet öntünk lassan a kávéra.
Ha reggel épp munkába siet az ember...
Nem jó ötlet.
Hát olyankor nem...
Oké, most kóstoljuk meg együtt.
Most nagyon izgulok.
- Miért? - Mert az én kávém.
- Egész finom. - Igen.
Nincs is benne semmi cukor. Természetesen ilyen édeskés.
Igen.
Most felvehetnénk egy kávéreklámot ennek.
Erőteljes, mégis lágy.
A kávészakértés rendesen meghozza az étvágyat.
És ma este van szerencsém a Nayara konyhafőnökénél vendégeskedni.
Maga biztosan Quentin. Hogy van, uram?
Jól, és ön?
Jól vagyok. Számomra ez a nap legizgalmasabb része.
Ma este Costa Rica-i wagyu marhahúst készítek önnek.
Kávébundában tálalva.
- Kávébundában. Az jól hangzik. - „Kávébundában...”
Eredetileg nem Costa Ricáról való?
Nem vagyok Costa Rica-i. Brüsszelből származom.
És hogy került Belgiumból Costa Ricára?
Megismertem egy Costa Rica-it.
- És itt maradt? - Szóval...
Nagyon szeretem az országot.
Kedvelem az embereket.
Szóval úgy döntöttem, itt maradok.
- Szerintem itt fogom leélni az életem. - Hű!
Nos, gondolom, a pura vida...
A pura vida értelme.
- ...megtalálta az értelmét. - Hát, nekem...
Én még nem fejtettem meg, pontosan mit jelent, de...
Nekem a pura vida azt jelenti, ahogy az életre tekintenek.
Az életmódjukat. Ahogyan élvezik az életet. Ez...
- Szóval ez egy választott életmód? - Egy életmód. Úgy van.
Az itteniek sokkal kevésbé stresszesek, mint az európaiak.
- Inkább... - Nem olyan stresszes, mint...
- Igen, sőt, még az én munkámban sem. - Mint Európa.
Tudja, nagyon nagy a nyomás a konyhai munkában.
Tudom. Láttam A pokol konyháját. Erről szól. Rémisztő.
Hihetetlenül néz ki.
Remélem, ízleni fog.
Na, milyen?
Ennél finomabb húst talán még nem is ettem...
- Igen? - Igen, eszement finom.
- Köszönöm! - Szívesen, Eugene. Én köszönöm.
Az ilyen ételtől szinte magán kívül érzi magát az ember.
Elfelejti minden baját,
mint hogy gólyalábakon kell aludnia, kígyók között.
Majdnem.
Újabb éjszaka, a vulkánról pedig semmi hír.
És az a jó, ha egy vulkánnak se híre, se hamva.
Hallottam hangokat,
amikről nem tudtam volna pontosan megmondani, micsodák.
De néha aludtam azért.
Szép reggel ez a mai. Tudják, van saját kávém.
Ez például a Costa Rica-i életnek olyan része, amit tudnék vállalni.
A pura vida ugyanakkor továbbra is rejtély számomra.
A mai, utolsó napomon azonban
olyat is kipróbálok, ami még annál is kevésbé jellemző rám,
mint hogy pókokkal barátkozzam.
Amit még a barátaimnak sem szívesen vallanék be.
Egy erdőterápiás ülést. Fogalmam sincs, mi az.
De tényleg, nem tudom... Sosem jártam terápiára, és kész.
Nem, általában nem szoktam ennyit beszélni magamról.
Magamban tartom a dolgaimat. „Magántulajdon”, ahogy mondani szoktam.
Senki ne közelítsen. Belépni tilos!
Eugene Levy, magántulajdon.
Szívesebben találkoznék inkább megint a Schlegel-lándzsakígyóval.
- Üdv, Mr. Levy. - Üdv!
- Örvendek! - Én is örvendek!
Tadeo a 11 képesített Costa Rica-i erdőterapeuta egyike.
Ezen a 11 szakemberen kívül mindenki más csak erdei őrült,
aki a fákkal beszélget.
Milyen elképzelései vannak az erdőterápiáról?
Felteszem, a természettel való egységen alapszik az egész.
Igen, ilyesmi.
- Közel jártam? - Igen, uram.
Ám mi is történik valójában egy trópusi esőerdőben?
- Ez egy sűrű, szimbiotikus ökoszisztéma. - Oké.
Ha kitárja az érzékszerveit az erdő felé, annak sok jótékony hatása van.
Én tulajdonképpen még nem jártam terápián,
tudja, még soha életemben, szóval...
Valójában én sem vagyok terapeuta. Csupán idegenvezető.
Elvezet a terapeutához?
- Vagy... Értem. - Igen, a terapeuta az erdő.
Igazából maga az erdő.
Szóval ezek szerint mégsem Tadeóval kell megbeszélnem a problémáimat.
Hanem a fákkal.
Az első meghívásban arra invitálom önt, hogy osszon meg valamit az erdővel.
Mondjon olyasmit az erdőnek, amit még soha nem mondott el senkinek.
- Mondjam az erdőnek. - A második meghívásban
mondjon el az erdőnek valamit, amiért hálás az életében.
Amiért hálás vagyok az életben?
Igen. Dobszóval fogom majd visszahívni.
Ezzel.
Mikor ezt meghallja, jöjjön vissza ide,
és megbeszéljük. Erre parancsoljon!
Én igazán igyekszem nyitottan hozzáállni.
Úgy érzem, magamévá kell tennem mindent, ami a természethez kapcsol.
Számomra sajnos a természet eléggé hátul kullog
azon a listán, amikhez szívesen kapcsolódnék.
De azért próbálkozom.
Először olyat kell elmondanom, amit még senkinek sem mondtam.
Még a feleségemnek sem.
Egyszer elvesztettem 800 dollárt pókeren.
Senki nem tudta meg,
jól benne lettem volna a pácban, ha elszólom magam.
Úgyhogy egy szót se!
És most valamit, amiért hálás vagyok.
Ez könnyű.
Hálás vagyok a családomért.
Hálás vagyok a feleségemért, Debért. Hálás vagyok a fiamért, Danielért,
hálás vagyok Sarah lányomért, és hálás vagyok Fred bátyámért.
És hálás vagyok a húgomért, Barbért.
A legcsodálatosabb, szerető család. Ezt te biztos érted.
A dob. Ideje visszatérnem.
- Mr. Levy. - Igen.
Milyen változást érez?
Mintha érzékeltem volna valami,
Kapcsolatnak azért nem mondanám, tudja,
de azért mintha minden kicsit jobban kapcsolódott volna.
Köszönöm szépen.
Szeretne hozzátenni még valamit, ami kiteljesítené ezt az élményt?
Így is eléggé teljesnek tűnt az élmény,
de ha van még valami, ami ön szerint
tovább gazdagíthatja az élményt, akkor...
Van még valami.
- Kissé tartottam ettől, de... - Kövessen, kérem!
Máris!
Kínos, de szerintem Tadeo egyből érezte,
hogy nálam nem annyira válik be a dolog.
Hová tartunk, Tadeo?
Azt hiszem, élvezni fogja.
Azt hiszi, élvezni fogom?
Ám még nem mondott le rólam egészen.
Oké, itt vagyunk.
Na most, sok helyzet tud aggasztani.
- Ez az. - Oké.
Van azonban, ami garantáltan halálra rémít.
A magasság.
Ezt a függőhidat vékony kábelek tartják 55 méter magasan
az avarszint fölött.
Szó szerint áthidalhatatlan az ellentét köztem és a híd között.
Oké. Várjunk csak. Egy pillanat.
Oké.
- Menjen, találja meg a pura vidát. - Azt kétlem.
Nem hinném, hogy a pura vidára ezen az izén találnék rá.
Én nem... Tudja... Tériszonyos vagyok, Tadeo. Én nem... De tényleg.
- Próbálja élvezni! - Próbáljam élvezni?
- Igen. - Oké.
Ja, ez a klasszikus „blicceljük el, és mondjuk, hogy megvolt” szitu.
Na jó, hát ez őrület.
Uramatyám.
Még az óriáskerékre sem bírok felülni. Értik már?
Tériszonyos vagyok. Még egy erkélyről sem tudok lenézni.
Úristen!
Csak legyek túl rajta.
Jaj, anyám!
De hogyhogy azon kapom magam, hogy megállok,
csodálni a kilátást?
Ez kemény volt.
Azta!
Igen.
Kész szívszélhűdés.
Jól van.
Igen. Nagyon jól van így. Egységben az erdővel.
Szerintem remek volt, és csoda szép az egész hely.
És ha az a kérdés, hogy volt-e valami jótékony hatása a kapcsolódásra
azzal, ahol vagyunk és akik vagyunk,
szerintem megindult valami.
Lehet, hogy cinikusan vágtam neki, de amellett is szólnak érvek,
hogy legyőzzük a nagy félelmünket.
Főleg, ha csak egyszer kell megtenni.
Hogyan is ünnepelhetném meg méltóbban újdonsült életkedvemet,
mint hogy visszatérek La Fortunába...
Helló!
...egy partiba?
A Costa Rica-iak büszkék a vendégszeretetükre,
ami jól is jönne, hiszen befurakszom egy helyi ács, Don Ricardo
születésnapjának megünneplésére.
- Helló! - Üdvözlöm!
- Helló! Eugene? - Igen.
- Örvendek, Celim vagyok. - Celim, igazán örvendek!
Szóval maga Don Ricardo fia?
- Így van. Igen. - Oké.
Most jöttem a születésnapi tortájáért.
- Nahát, csak nem? - De.
Maritza!
Helló!
Oké.
Ő készítette a tortát neki...
- Nézze csak, ott a képe. - Atyavilág! Nézzenek oda!
Tud a tortáról, vagy ez egy meglepetésparti?
- Szerintem nem meglepetés... - Én leszek a meglepetés.
Igen, az biztos.
A 85 már szép, kerek szám, igaz?
Szerintem jócskán megéri még a 100-at is.
- Oké. - Köszönöm.
Ez nagyon is lehetséges.
Costa Rica a világ mindössze öt kék zónájának egyike,
ahol az emberek bőven 90-es éveikig élnek, sőt tovább is.
A születésnapos hozza a formáját, és most sem lazsál.
Szívesen segítenék, csak a szálkáktól ne tartanék annyira.
Különben is más dolgom van Celim húgaival és anyukájával, Elmával.
Örülök, hogy itt lehetek!
Készül a sok házi koszt. Imádom a jóféle tortillát.
Nos, mindig is nagy tortillakészítő voltam,
de, igen, csak így...
Úgy, ni, tegye csak a... Úgy, tessék.
Na, látja?
Megkérdezhetem az édesanyját, hogy, öm, a pura vida mit jelent számára?
Azt mondja: „Nekem azt, hogy a természetben lehetek, a hegyekben.
A folyók és az erdők közelében.”
- Értem. - „A férjemmel...”
„...és a gyerekeimmel is.”
Igen.
Ez a legfontosabb dolog, mindegy, hová valósi valaki, igaz?
- Pontosan. - A család.
Na, átöltözött. Nézzék!
A születésnapos!
- Oké, kezdődjék az ünnepség! - Kezdődjék a parti!
Az ünnepi vacsora tipikus laktató Costa Rica-i lakoma.
Rizs, sültbabpüré, főzőbanán, és persze tortilla.
Nos, Celim, nagyon köszönöm, hogy meghívtak az ünnepségre!
Igazán örülök.
Megtisztelő, hogy részt vehetek
Don Ricardo 85. születésnapjának ünnepén.
Nagyon szép ajándék az édesapámnak, hogy megismerhettük,
a családnak, anyukámnak is.
Gondolom. Biztos nagy Amerikai pite-rajongók.
- Igen! - Igen?
- Én is! - Te jó ég!
- Én igen. - Csak vicceltem!
Szeretem.
Hát akkor lássunk neki!
- Oké. Salud! Salud! - Alig várom. Köszönöm. Salud!
A pitéről jut eszembe, hol az a torta, amit elhoztunk?
Itt is van!
Azta!
Ez egy csodálatos család. Megszerettem őket.
Energikusak, és jó a humoruk,
mindannyian szívesen mulatnak, úgy látom,
és szeretik az élet derűs oldalát nézni.
Cinco... 58. Cinco ocho.
Tetszik az ország, tetszik a táj,
és különösen tetszenek az emberek.
Valójában az emberek azok...
akikhez kapcsolódtam végül.
És ennek a pura vida dolognak alighanem
nagy szerepe van abban, hogy kik is ők.
Semmi para, légy hepi! Ilyen itt a hangulat.
Bár hamarabb megtanultam volna ezt!
Azt hiszem, izgultam az esőerdő miatt,
hogy mi lehet a fákon,
ami mindig is egy nagy, ijesztő kérdés volt számomra.
De az esőerdő igazából gyönyörű.
Most már elmondhatom, hogy jártam ott.
Ha megkérdezik: „Járt már Costa Ricában?” „Igen, jártam. Voltam ott egy ideig.
Csodálatos hely!
Magának is látnia kell. Nézze meg!”
A feliratot fordította: Speier Dávid