Jeden slavný filozof řekl: „Svět je jako kniha
a ti, kdo necestují, čtou jen jednu její stránku.“
No, musím říct,
že já už jich pár přečetl a ta kniha mě moc nenadchla.
Nerad cestuju hned z několika důvodů.
Když je zima, není mi to příjemné.
Plavání v ledu, a k tomu nahý?
- Ano. - Tak to je skvělá pozvánka.
A když je velké teplo? Není mi to příjemné.
Tak rychlej nejsem.
- Ale je mi 75. - Chcete pomoct?
Ne, dobrý.
A možná je načase rozšířit si obzory.
Ach bože.
To je poprvé, co jsem měl ruku v zadku slona.
Ale výhodou je,
že můžu pobývat v úžasných hotelech.
No páni. To je nádhera.
Háček je v tom, že mám prozkoumávat i svět venku.
- Opatrně. - Beze srandy.
- Krásná hora. - Sopka.
Sopka?
Svět, kterému se celý život vyhýbám.
Sadie.
Ach bože.
Stačí, když to přežiju.
Tohle je naposledy, co si dávám pět skleniček vodky s Finem.
EUGENE LEVY, ZDRÁHAVÝ CESTOVATEL
Slogan „zachraňte deštný prales“ mám v mysli zakořeněný jako důležitou věc.
Zato „navštivte deštný prales“ nikoli.
KOSTARIKA
Když se řekne Kostarika, vybaví se mi vlhkost
a jakýsi pocit ulepenosti.
Příroda znamená pro každého něco jiného.
Já jsem spíš na vnitřní prostory.
Je tu ale spousta pozitiv.
Musím si to stále připomínat.
Kostarika je země známá svým klidem.
Ani tu nemají armádu.
A Kostaričané se dožívají vyššího věku než my ostatní.
Ale je těžké uklidňovat se dlouhověkostí,
když stojíte v džungli plné tvorů, kteří by vás mohli zabít.
Ne že bych čekal SUV,
ale možná aspoň něco se střechou?
Pura vida, vítejte na Kostarice.
- Zdravím. - Zdravím, těší mě.
Platí za nejoblíbenější destinaci ve Střední Americe.
Turisty přitahují krásná volně žijící zvířata.
Pět set tisíc druhů, co tu žije, je pro ně požitkem.
Instinkt mi říká: „Nic se nemá přehánět.“
Jací Kostaričané vůbec jsou?
No, na každém problému se snažíme hledat to pozitivní.
A proto stále říkáme pura vida.
- Víte, co to znamená? - Pura... Ne.
Je to filozofie.
Znamená to lásku přijímat a rozdávat.
Pura vida.
Moje první dvě kostarická slova.
Možná si myslíte, že život hollywoodského herce je celý pura vida.
Ale pro mě je to momentálně spíš směsice paranoie a nervózní úzkosti.
Vítejte. Pura vida.
- Pura vida! - Pura vida.
Stanový tábor Nayara.
Dvě slova, která mi nemohou být víc vzdálená,
- protože jsem nikdy netábořil... - Skvělé.
...a v životě jsem nespal ve stanu.
- Takže nám to dobře začíná. - Perfektní. Jdeme na to.
Ne, těším se.
Stany, džungle.
Vše, co mám rád, na jednom místě.
Bylo mi řečeno, že tu budou stany, ale tyhle stany jsou na chůdách.
Podle mě stany na chůdy nepatří.
Víte, co na ně patří?
Klauni.
Zatím mi to jako stan vůbec nepřipadá.
- Prosím. - Děkuji.
Páni, je to tu hezké.
- Volná příroda. - No teda.
Ráj.
Rozhodně džungle...
- Džungle. Jo. - Vypadá to tak.
Krásná hora, nádhera.
To je sopka.
- Sopka? - Jo.
- Ale je už nějakou dobu nečinná, že? - Asi tak deset let.
- Vybuchla před deseti lety? - Ano.
Doufal jsem, že bude nečinnější
- než tahle. - Jo.
Tak tohle dostanete za noc za tisíc dolarů.
Vlastní živelnou pohromu.
- Moc děkuju, Jairo. - Mucho gusto.
Vážím si toho.
Je to tu krásné.
Tohle je asi ten nejkrásnější stan, jaký jsem kdy viděl.
Řekl bych „kde jsem spal“, ale v žádném jsem nespal.
Ta volná příroda... Čím začít? Hmyzem?
Hady a pavouky moc nemusím. Jsme v džungli.
Tohle je šílené, tahle sopka.
Tohle všechno... Jsem z toho nesvůj.
Opláchl jsem se,
tedy nalil jsem na sebe tři pořádné vrstvy repelentu,
a jsem připraven vyrazit ven.
Eugene, vítejte v našem kousku ráje.
Prosím.
Nayaru založil její majitel Leo.
Mám spoustu otázek na člověka, který v deštném pralese postavil hotel.
Například jak, proč a co je špatného na městě?
Nevím, kde začít. Čím jste začal?
To, co tu vidíte, byste před několika lety ani nepoznal.
Chovatelé dobytka tu všechno zničili.
- Tohle tu nebylo, když jste... - Ne, bylo tu jen bahno.
- Nic tu nebylo. - Opravdu?
Nebyla tu ani tráva. Nebyli tu žádní motýli, zvířata ani ptáci.
Nebylo tu vůbec nic.
To zní jako pohádka.
Ale Kostarika je příkladem velkého úspěchu.
Za posledních 20 let tu zalesnili více než jednu pětinu půdy
a vysadili více než sedm milionů stromů.
Chtěl jsem dokázat, že tu lze postavit
a provozovat ten nejúžasnější hotel na světě...
- Jo. - ...a žít v souladu s přírodou.
Takovouto blízkost přírodě ještě snesu.
Ale mám takový dojem, že můj nadšený hostitel to chce změnit.
Myslím, že je tu lenochod, jestli se chcete podívat.
- Lenochod? - Ano.
Lenochody je těžké spatřit, protože pobývají vysoko ve větvích.
Myslím, že je tamhle. Vidíte ho?
Ne. Přímo tam nahoře?
Jo.
Nevidím ho.
Odsud ho uvidíte líp.
Páni, jdeme po lenochodovi.
Je přímo nahoře.
Přímo nahoře.
- Proč ho nevidím? - Zahlédl jste ho.
- Tak jo... - Nevidím ho.
Nestřílíte si ze mě?
- Nevidím... Jo... - Vidíte ho?
Ne.
Musíte jim věřit...
Ano.
...že je to lenochod.
Vidíte tu tmavou věc? Jo.
„Jo, je to stín?“ Je to jako stín.
„Vidíte ho?“ „Jo, vidím.“
Tak jo, myslím, že teď když jsem viděl lenochoda, téměř,
můžeme si odškrtnout kolonku volně žijících zvířat a jít dál.
Ale zdá se, že Leo je odhodlaný ukázat mi víc.
Eugene, pokud chcete vidět spoustu zvířat...
dovolil jsem si přihlásit vás na noční procházku džunglí.
Jo, i když to zní lákavě, necítím se na to.
- Jo. - Slibuju...
- Jo. - ...že dnes uvidíte spoustu zvířat.
Jsem si celkem jistý, že jsem se ohledně zvířat vyjádřil jasně.
Evidentně vyrážím na menší túru.
Obyčejně bych na noční túru nešel.
Mohl jsem odmítnout, ale nechci, aby rozhlašoval:
„Páni, ten byl ale protivnej.“ A pak se to roznese.
„Slyšeli jste o Levym? Je divnej.“
Řekne: „Ne, je s ním těžká domluva.
Je protivnej, není příjemnej.
Chcete... Nechci s ním trávit čas, ne.“
Chybama se člověk učí.
Mám z té noční túry džunglí obavy
a můžu je shrnout třemi slovy.
Džungle, noc a túra.
- Zdravím. - Pura vida, moc mě těší.
Jmenuju se Isidro.
Isidro.
Budu vaším průvodcem deštným pralesem.
To vám nezávidím.
Někteří tvorové, které dnes možná uvidíme...
Tvorové? Tak fajn.
Mohou to být pavouci, hadi.
Pavouci a hadi? Vím, o co se snažíte.
Vyděsit mě.
- Jo. - Připraven?
- Jsem připraven. Ano. - Tak vyrazíme.
- Jdu hned za vámi. - Bezva.
Jdu hned za vámi.
Netvrďte mi, že větší strach mají oni ze mě,
protože to je doslova nemožné.
Tak jo, podíváme se... Koukněte na tohle.
Máme tu jednoho z pavouků.
- Vidíte ho? - Panebože.
- Vidíte? - Ano.
- Jo, vidím. - Podívejte. A ta pavučina.
- Někteří pavouci tkají obrovské pavučiny... - Já vím.
- ...aby ulovili co nejvíc hmyzu. - Jo.
Pro lidi to je nic moc.
Teď vím, co hledat.
- Tak vidíte. - Tady.
- Jen malé stéblo. - Jo.
- Pardon. - To nic.
- Teď děsím sám sebe. - Ne. To nic.
Nedokážu ani vyjádřit...
jak moc si to užívám.
Úžasné.
Naopak.
Tady, podívejte. Přímo tady. Mravenec Paraponera clavata.
- Tohle? - Ano.
Když vás tenhle mravenec kousne, bolest může trvat až 24 hodin.
- Od kousnutí... Jo. - Přesně.
- Od tohohle. - Co tu ještě děláme?
Jo, začínám Isidra podezřívat, že nebude spokojený,
dokud nebudeme hledět smrti do tváře.
Koukněte. Tohle je super.
- Copak? - Tenhle had je křovinář ostnitý.
- A tak se mu říká kvůli těm ostnům? Jo. - Ne.
Na hlavě má šupiny, které vypadají jako řasy.
- Je jedovatý? - Velmi.
- Velmi jedovatý. - Jedovatý.
- Tento druh má velmi hemotoxický jed. - Aha.
- Když vás uštkne tento druh hada... - Jo.
- ...nebude to dobré. - Nic příjemného.
Řekněme, že vás uštkne křovinář ostnitý.
- Za jak dlouho byste se měl... - Ano.
- ...vážně bát o svůj život? - Máte tak hodinu.
- Hodinu do nemocnice? - Ano.
A ta je jak daleko?
- Čtyřicet pět minut. - Pětačtyřicet minut?
Ano.
A co v dopravní špičce?
- Tak to musíte spěchat. Jo. - Jo.
U těchto druhů jsme velmi opatrní.
- To chápu. - Je štěstí, že ho vidíme.
- Velké štěstí. - Bezva.
Ano, je to úžasné.
- Jo, to je. Super. - Rozhodně zážitek.
To člověk zažije jednou za život.
Ano.
A někdo by dokonce řekl, že to úplně stačí.
Myslím, že je vzrušující
spatřit na větvi hada, co vás může do 45 minut zabít.
Vážně zajímavé.
A začínám chápat,
proč se Kostaričané cítí být blízko k přírodě, protože tohle je jejich život
a jejich svět a tohle milují.
Zvládl jsem to. Můžu říct, že jsem byl na túře.
Byl jsem na procházce noční džunglí
a viděl křovináře ostnitého.
Ale šel bych do toho znovu?
Nemyslím si.
Tohle už je lepší.
Hadi a hmyz mají své přirozené prostředí...
a já zase své.
Co to bylo?
No, jaké překvapení. Nespalo se mi dobře.
Když jsem se probudil, málem jsem zapomněl na všechny ty životu nebezpečné hrozby.
Zrovna ve chvíli, kdy jsem si vzpomněl, že za oknem mám jednu velkou jako hora.
Myslím, že vybuchla.
Sopka vybuchla.
Máme někomu zavolat?
Omlouvám se za šíření paniky.
Co říct? Asi to prostě se sopkami neumím.
Ale pro někoho je to domov.
Třeba pro tuto komunitu z městečka La Fortuna.
Vypadá to jako krásný park v centru La Fortuny.
- Zdravím, jsem Mario. - Skvělé.
Pura vida.
Lidé tu působí uvolněně a příjemně.
Je tu jakýsi faktor klidu a to se mi na tomhle místě líbí.
Páni.
Kostarika má talent.
To, že tu jsou všichni tak šťastní, má zdá se dobrý důvod.
Hej, pura vida.
La Fortuna totiž znamená „štěstí“.
Město obklopuje úrodná sopečná půda,
ve které se daří především jedné plodině.
Kávě. Ta je tak důležitá pro ekonomiku,
že se jí přezdívá zlaté obilí.
A po probdělé noci budu jeden dva šálky potřebovat.
Mám se setkat s Allanem z páté generace pěstitelů kávy.
- Pura vida. - Pura vida.
- Výborně. Vítejte na naší plantáži.
Můj obchodní partner Antonio. A jeho otec Maximo.
Sázíme tady kávu.
Tak takhle ve skutečnosti vypadá?
Nevím nic o tom, čím se kostarická káva liší od kávy...
- Z jiných zemí? - Ano.
Máme tu perfektní půdu. Kostarika je bohatá na sopečnou půdu,
proto je naše káva nejchutnější.
Smím se zeptat, kolik let je donu Maximovi?
Osmdesát pět.
Měl byste tolik pracovat?
- Baví ho to. - Já vím, ale...
Děláme to už dlouho, Eugene.
Já vím, jsem nervózní.
Cítím se trochu provinile, že tu ten 85letý stařík dře.
Mám pověst člověka, co má velmi málo fyzické aktivity.
- Zkusíte to? - No, jistě. Je to rýč.
Když musím... Už jsem pár povolání zastával.
Několik let jsem přes léto dělal popeláře.
A to ještě předtím, než začali používat automatiku,
kdy se popelnice vyklopí dovnitř
a auto odpad rozdrtí a... Jsem drsnější, než vypadám.
- Výborně. - Chci, aby to viděla moje žena,
protože podle ní nezvládnu...
žádnou fyzickou práci.
Takže...
Než začne váš kávovník plodit kávu, musíme počkat tak tři roky.
No, tolik času nemám.
Naštěstí pro sebe jsem stihl letošní sklizeň.
- To je kávové zrno? - Někdo ho jí tak, jak je.
Zkuste to. Takhle.
- Vůbec jako káva nechutná, že? - Ne.
Ano, celé kouzlo spočívá v pražení.
Pražení je pro chuť kávy naprosto zásadní.
Něco takového nesvěříte komikovi.
- Vyrobíme vaši vlastní směs. - Vlastní směs?
Ano. Vaši vlastní kávu.
- Chcete to zkusit? - Jo.
Káva je tu důležitým artiklem.
Kostarika je jedinou zemí na světě,
kde je nelegální pěstovat něco jiného než zrna té nejlepší kvality.
Teď není vhodná chvíle na to přiznat, že mám radši instantní.
Nepřekvapuje vás, jak snadno mi to jde?
Ano.
Světle pražená káva má sladší a pikantnější chuť.
Tmavě pražená káva je hořčejší. Trocha kávové teorie.
Řekněte si sám, kdy to mám stopnout.
To asi stačí.
Konečně je načase podívat se na plody mé celodenní práce.
- Moje směs? - Ano.
Teď jen do té kávy pomalu přidat trochu vody pod bodem varu.
Když budete ráno spěchat do práce...
- To není dobrý nápad. - Tohle by nebylo...
A teď si ji vypijeme.
Teď jsem nervózní.
- Proč? - Je to má směs.
- Je moc dobrá. - Jo.
Není v tom cukr. Je přirozeně nasládlá.
Ano.
Klidně bych na tuhle kávu mohl udělat reklamu.
Robustní, a přesto jemná.
Nám znalcům kávy snadno vyhládne.
A dnes večer mám to štěstí být hostem šéfkuchaře v hotelu Nayara.
Vy budete Quentin. Jak se máte?
Dobře, a vy?
Mám se fajn. Na tohle jsem se dnes těšil ze všeho nejvíc.
Uvařím vám kostarické hovězí Wagyu.
Podává se s kávovou krustou.
- Kávová krusta. To zní dobře. - Ano.
Takže vy nejste z Kostariky?
Nejsem z Kostariky. Jsem původem z Bruselu.
- Jak jste se z Belgie dostal až sem? - Potkal jsem někoho z Kostariky.
- A už jste zůstal? - Takže...
Miluju tuhle zemi.
Mám rád místní lidi.
Proto jsem se tu rozhodl zůstat.
- Myslím, že tu dožiju. Ano. - Páni.
No, takže pura vida...
Význam pura vida.
- ...má pro vás velký význam. - No...
Pořád se snažím zjistit, co přesně to je.
Pro mě je to způsob vnímání života.
Styl života. Způsob užívání si života. Je to...
- Takže je to otázka životního stylu? - Je to životní styl. Ano.
Kostaričané jsou opravdu... uvolněnější než Evropané.
- Jsou víc... - Uvolněnější než...
- Ano... I v mé profesi. - Než v Evropě.
Kuchyňský personál pracuje pod velkým tlakem.
Ano, viděl jsem Pekelnou kuchyni. Je to děsivé.
To vypadá báječně.
Snad vám bude chutnat.
Tak co?
Lepší maso jsem snad ještě nejedl.
- Ano? - Je to šíleně dobré.
- Moc děkuju. - Rádo se stalo. Děkuju.
Přesně takové jídlo vás přivede na jiné myšlenky.
Dá vám zapomenout na všechny obavy,
jako třeba ze spaní na chůdách v blízkosti hadů.
Téměř.
Takže další noc beze zpráv o té sopce.
A co se týče sopek, žádné zprávy jsou dobré zprávy.
Zaslechl jsem nějaké zvuky,
které jsem nedokázal přesně identifikovat.
Ale chvílemi jsem i spal.
Dnes je hezké ráno. Piju svou kávu.
S touhle částí kostarického životního stylu se dokážu sžít.
Pura vida je mi však stále záhadou.
Ale v tento poslední den zkusím něco, co je pro mě ještě nepravděpodobnější
než přátelení se s pavouky.
Něco, o čem bych se styděl říct svým přátelům.
Schůzka s lesním terapeutem. Nevím, co to znamená.
Ale nevím... Na terapii jsem prostě nikdy nebyl.
Ne, obvykle o sobě tolik nemluvím.
Nechávám si to pro sebe. Říkám, že je to soukromý majetek.
Ano, držte se dál. Vstup zakázán.
Eugene Levy, soukromý majetek.
Upřímně, radši bych znovu trávil čas s křovinářem ostnitým.
- Vítejte. - Zdravím.
- Těší mě. - Mě také.
Tadeo je jedním z pouhých jedenácti kvalifikovaných lesních terapeutů tady.
Každý, kdo mezi ně nepatří, je jen blázen,
co v lese mluví se stromy.
Máte od té terapie nějaká očekávání?
Tuším, že se zakládá na souladu s přírodou.
Jste blízko.
- Vážně? No. - Ano.
Ale v tropickém deštném pralese
- vládne provázaný symbiotický ekosystém. - Dobře.
Když lesu otevřete své smysly, bude to pro vás velmi přínosné.
Ještě jsem nebyl na žádné terapii...
Nikdy. Takže...
Musím říct, že nejsem terapeut. Jsem jen průvodce.
Zavedete mě za terapeutem?
- Nebo... Aha. - Ano, terapeutem je les.
Ten les.
Takže tu nemám probírat své problémy s Tadeem.
Místo toho budu mluvit se stromy.
Ze všeho nejdřív vás vybídnu, abyste se s lesem o něco podělil.
Možná pověděl lesu něco, co jste ještě nikomu neřekl.
- Svěřit se lesu. - A pak něco,
za co jste ve svém životě vděčný.
Něco, za co jsem vděčný?
Ano. A zavolám vás svým bubínkem.
Tímhle.
Až ho uslyšíte, vrátíte se sem a popovídáme si o tom. Tudy, prosím.
No, snažím se mít otevřenou mysl.
Je to, jako byste měli přijmout vše, co vás spojuje s přírodou.
Jenže pro mě je příroda na seznamu věcí,
se kterými bych se měl spojovat, poněkud dole.
Ale snažím se.
Nejdřív mám říct něco, co jsem ještě nikomu neřekl.
Ani své ženě.
Jednou jsem prohrál 800 babek v pokeru.
Nikdo to neví a měl bych pěkný malér, kdybych se k tomu přiznal.
Tak ani muk.
A teď něco, za co jsem vděčný.
To je jednoduché.
Jsem vděčný za svou rodinu.
Jsem vděčný za svou ženu Deb, za svého syna Daniela.
Jsem vděčný za svou dceru Sarah, za svého bratra Freda
a za svou sestru Barb.
Je to ta nejúžasnější milující rodina. A to ty chápeš.
Bubínek. Je čas se vrátit.
- Pane Levy. - Ano.
Jaké jsou vaše dojmy?
Tak nějak jsem cítil,
Nenazval bych to vztahem,
ale všechno se zdálo být propojené.
Moc vám děkuju.
Přejete si ještě něco přidat, aby byl váš zážitek kompletní?
Myslím, že už je dost kompletní,
ale pokud máte za to,
že ho ještě něco dokáže obohatit, tak...
Je tu ještě něco.
- Toho jsem se trochu bál, ale... - Pojďte.
Ano.
Cítím se hrozně, ale Tadeo asi ví, že tohle pro mě moc není.
Kam to jdeme, Tadeo?
Bude se vám to líbit.
Bude se mi to líbit?
Ale vzal si do hlavy ještě to se mnou nevzdat.
Tak jsme tady.
Většina situací mě znepokojuje.
- Tady. - Dobře.
Ale jen jedna mě zaručeně děsí.
Výšky.
Tento visutý most je zavěšený na tenkých lanech 55 metrů nad zemí.
Takhle bych most rozhodně nedefinoval.
Fajn. Počkejte chviličku.
Dobře.
- Najděte své pura vida. - Jo, to asi nepůjde.
Pochybuju, že na téhle věci najdu pura vida.
Já... Mám strach z výšek, Tadeo. Ne... Vážně.
- Zkuste si to užít. - Užít si to?
- Ano. - Dobře.
Jo. Tohle je ta situace, ve které byste se nejradši neviděli.
Tak jo, to je šílené.
Ach bože.
Nevlezu ani na ruské kolo. Rozumíte?
Mám strach z výšek. Nedokážu se ani podívat z balkonu.
Ach bože.
Už ať to skončí.
No teda.
Tak proč se tedy zastavuju,
abych se kochal výhledem?
To bylo těžké.
Páni.
Jo.
Srdce mi zběsile buší.
Fajn.
Ano. Je to fajn. Být v souladu s tím lesem.
Je to skvělé a tohle je nádherné místo.
Načerpat z něj něco v souvislosti s tím,
kde a kým jsme,
má podle mě své kouzlo.
Ze začátku jsem byl cynický, ale porazit svůj největší strach
není úplně k zahození.
Zvlášť když to musíte udělat jen jednou.
A není lepší způsob, jak oslavit znovu nalezenou chuť do života,
než vyrazit zpátky do La Fortuny...
Zdravím.
...na párty.
Kostaričané si zakládají na pohostinnosti,
na což spoléhám, protože se vetřu na narozeninovou oslavu
místního tesaře dona Ricarda.
- Zdravím. - Zdravím.
- Dobrý den. Eugene? - Ano.
- Těší mě. Jsem Celim. - Těší mě, Celime.
Takže vy jste syn dona Ricarda?
- Ano. - Dobře.
Přišel jsem vyzvednout dort.
- To je hezké. - Jo.
Maritzo.
Zdravím.
Dobře.
To ona upekla dort pro...
- Podívejte, je s fotkou. - No páni. To je krása!
Ví, že přinesete dort, nebo ta oslava bude překvapení?
- Nemyslím, že... - To budu možná já.
Ano, to rozhodně.
Je to velká oslava, slaví 85 let, že?
Podle mě se dožije víc než stovky.
- Dobře. - Díky.
Pravděpodobně ano.
Na Kostarice najdete jednu z pouhých pěti modrých zón na světě,
kde se lidé dožívají až 90 let a více.
A jak se dalo čekat, oslavenec se ještě nezastavil.
Rád bych pomohl, ale třísky mě znervózňují.
Navíc mám práci u Celimových sester a jeho matky Elmy.
Jsem moc rád, že tu jsem.
Máme tu domácí jídlo. Miluju tortilly.
Ano. Tortilly dělám už odedávna, ale prostě...
Tak, dáte to na... Tak.
Vidíte?
Mohu se vaší matky zeptat, co pura vida znamená pro ni?
Říká: „Pro mě to znamená být v přírodě, kde jsou hory
a řeky. Být v blízkosti lesa.“
- Aha. - „S manželem
a se svými dětmi.“
Jo.
To je to nejdůležitější, ať už jste odkudkoli, že?
- Ano. - Rodina.
- Převlékl se. No teda. - Oslavenec.
- Fajn, oslava může začít. - Párty může začít.
Dnešní slavnostní večeří je typicky vydatný kostarický pokrm.
Rýže, smažené fazole, banány plantain a samozřejmě tortilla.
Celime, moc děkuju za pozvání.
Mám velkou radost.
Je mi ctí být hostem na oslavě 85. narozenin dona Ricarda.
Setkání s vámi je krásným darem pro mého otce i celou moji rodinu.
Je to na vás vidět. Musíte být velcí fanoušci Prciček.
- Ano! - Vážně?
- Já! - Panebože.
- Já ano. - Jen jsem žertoval.
Mám ho ráda.
Tak se pusťme do jídla.
- Dobře. Salud! - Nemůžu se dočkat. Díky. Salud.
Mimochodem, kde je ten dort, který jsem vyzvedl?
Už se nese.
Páni.
Je to krásná rodina. Moc se mi líbí.
Mají energii a smysl pro humor a je vidět, že milují zábavu,
a život berou z té lepší stránky.
Cinco... 58. Cinco ocho.
Miluju tuhle zemi a krajinu, a především místní lidi.
Právě díky těm lidem...
mám k této zemi blízko.
A to pura vida
podle mě tvoří velkou součást jejich identity.
Odložte starosti a buďte šťastní. Taková je tu atmosféra.
Kéž bych si to uvědomil dřív.
Asi jsem byl nervózní kvůli tomu deštnému pralesu
a tomu, co je pod korunami stromů,
což pro mě odjakživa bylo jakousi velkou neznámou.
Ten deštný prales je ve skutečnosti moc krásný.
Můžu říct, že jsem tam byl.
„Byl jste někdy na Kostarice?“ „Ano, byl. Strávil jsem tam nějaký čas.
Opravdu nádherné místo.
Měli byste ho taky vidět. Vyrazte tam.“
Překlad titulků: Petra Kabeláčová