Един велик философ е казал: "Светът е книга
и онези, които не пътуват, прочитат само една страница".
Прочел съм няколко страници и не съм впечатлен от книгата.
Не горя от желание да пътувам по няколко причини.
Когато е кучи студ,
не ми е приятно.
Плуване в леда, голи?
- Да. - Нямам търпение.
А когато е жега? Не ми е приятно.
Не съм толкова бърз.
- Но съм на 75 години. - Помощ?
Не, ще се справя.
Може би е време да разширя кръгозора си.
Боже.
За пръв път бъркам в задника на слон.
Хубавото е, че отсядам в невероятни хотели.
Каква красота.
Лошото е, че се съгласих да изследвам какво има извън тях.
- Внимавай. - Няма шега.
- Красива планина. - Това е вулкан.
Вулкан?
Свят, който цял живот отбягвах.
Сейди.
Боже.
Ще се радвам просто да оцелея.
За последен път пия пет водки с финландец.
Призивът "спасете тропическата гора" ми се е запечатал като важна кауза.
"Посетете тропическата гора" - не.
КОСТА РИКА
Свързвам Коста Рика с влажността,
с усещането, че кожата ти лепне.
Животът сред природата означава различни неща за различни хора.
Аз си падам повече по затворените пространства.
Тук има много хубави неща. Постоянно си го напомням.
Коста Рика е мирна страна. Дори няма армия.
И костариканците живеят по-дълго от останалите народи.
Но мисълта за дълголетието не те успокоява,
когато си в джунгла, където гъмжи от опасни твари.
Не че очаквах градска кола тук,
но може би нещо с покрив?
Пура вида и добре дошли в Коста Рика, г-н Леви.
- Здрасти. - Приятно ми е.
Най-популярната туристическа дестинация в Централна Америка.
Хората са привлечени от удивителния див свят.
В страната има 500 000 вида растения и животни - наслада за туристите.
Имам силното усещане, че много хубаво не е на хубаво.
Какви са костариканците?
Дори когато имаме проблем, търсим положителна развръзка.
Затова винаги казваме "пура вида".
- Знаеш ли какво значи? - Не.
Това е философия. Да получаваш и да даваш любов непрестанно.
"Пура вида".
Първите ми костарикански думи.
Човек би помислил, че животът на холивудския актьор е "пура вида".
Но в момента изпитвам по-скоро смесица от параноя и тревожност.
- Добре дошли. Пура вида. - Пура вида.
Палатков лагер "Наяра".
Две думи, които изобщо не си представям в живота си,
защото никога не съм бивакувал - и една вечер не съм спал в палатка.
- Започваме добре. - Идеално. Да тръгваме. Ако обичате.
Скачам от радост. Палатки в джунглата.
Все любими за мен неща на едно място.
Оказа се обаче, че палатките са наколни.
Що за чудо? Палатки на кокили.
Знаете ли кой стои на кокили? Клоуните.
Дотук не ми прилича на палатка.
- Заповядай. - Благодаря.
Тук е прекрасно.
Дива природа.
Рай.
Това наистина е джунгла. Пред очите ми е.
- Красива планина. Разкошна е. - Това е вулкан.
- Вулкан? - Да.
- Но скоро не е изригвал, нали? - От десетина години не е.
- Изригнал е преди десет години? - Да.
Надявах се да е по-изстинал.
Ето какво получаваш срещу 1000 долара на вечер.
Природно бедствие под носа си.
- Благодаря за всичко, Хайро. - Беше ми приятно.
Благодаря.
Много е красиво.
Това трябва да е най-хубавата палатка, която съм виждал.
Щях да кажа "в която съм бил", но ми е за пръв път.
За дивата природа откъде да започна? Буболечки?
Не обичам змиите, паяците. В джунгла сме.
Това е откачено, има вулкан.
Все неща извън зоната ми на комфорт.
След като се освежих,
което означаваше да нанеса три слоя репелент против насекоми,
се чувствам готов да дръзна да изляза.
Юджийн, добре дошъл в нашето късче от рая. Качвай се.
"Наяра" е хрумване на собственика на комплекса - Лео.
Искам да попитам много неща човек, който е построил хотел в джунгла.
Например как, защо и какво му е лошото на града?
Не знам откъде да започна. Ти как стартира?
Нямаше да познаеш това място преди няколко години.
Говедовъдите бяха унищожили всичко.
- Това не е било тук? - Не, имаше само кал.
- Нищо друго. - Стига бе!
Нямаше дори трева.
Нямаше пеперуди, диви животни, нямаше птици.
Пълна пустош.
На мен ми звучи идеално.
Но всъщност Коста Рика е пример за преуспяла страна.
За последните 20 години е залесила отново над 1/5 от територията си.
Засадени са над 7 милиона дървета.
Исках да докажа, че можеш да построиш
и стопанисваш най-удивителния хотел в света в хармония с природата.
По-близо до природата не искам да съм.
Но оставам с впечатлението, че моят домакин иска да промени това.
Юджийн, мисля, че тук има ленивец, ако искаш да видиш.
- Има ленивец? - Да.
Трудно е да ги намериш, защото стоят по високите клони.
Мисля, че е ей там. Виждаш ли го?
- Не. Право нагоре ли? - Да.
Не го виждам.
- Тук се вижда по-добре. - Търсим ленивец.
- Гледай точно нагоре. - Право нагоре.
- Защо не го виждам? - Ето там.
Не го виждам.
Майтап ли си правите?
- Не виждам. Да. - Виждаш ли?
Не.
Трябва да се доверя, че това е ленивец.
"Виждаш ли онова тъмното нещо?" "Сянка ли е?" "Като сянка е."
"Виждаш ли го?" "Да речем, че да."
Струва ми се, че след като почти видях ленивец,
можем да отметнем това и да продължим нататък.
Но Лео държи да ми покаже още.
Юджийн, ако искаш да видиш много диви животни,
позволих си да ти резервирам нощна разходка в джунглата.
Много ме изкушаваш, но не знам.
Обещавам ти, че ще видиш много животни нощес.
Почти съм сигурен, че ясно показах какво мисля по въпроса.
Очевидно ще ходя на разходка.
Обикновено не се разхождам нощем.
Можех да откажа, но не искам да разказва на хората, че съм се дърпал.
Всички ще разберат. "Чухте ли за Леви? Хлопа му дъската."
Ще каже: "Костелив орех е. Упорит е, неприятно е".
"Не ми се занимава с него."
Човек се учи, докато е жив.
Никак не ми се нрави да се разхождам нощем в джунглата.
Проблемите са три.
Джунгла, нощ и разходка.
- Ехо. - Приятно ми е да се запознаем.
Казвам се Исидро.
Ще съм твой най-добър приятел и водач в джунглата.
Е, не ти завиждам тази вечер.
Някои от създанията, които може би ще видим...
- Някои от създанията? - Да. Паяци, змии.
Паяци и змии? Знам какво целиш. Да ме изплашиш.
Готов ли си?
- Готов съм. - Да действаме.
Ще стоя плътно до теб.
Надали се боят от мен повече, отколкото аз от тях - не е възможно.
Добре. Виж това.
Имаме паяк тук.
- Виждаш ли го? - Боже. И още как.
- Виждам го ей там. - Виж паяжината.
- Някоя паяци имат огромни паяжини. - Знам.
С тях хващат колкото се може повече насекоми, но не и хора.
Сега знам какво да търся.
Да продължим. Това е малка лиана, спокойно.
- Съжалявам. Сам се плаша. - Не, няма проблем.
Не знам как да ти обясня колко ми е забавно.
Удивително е.
В кавички.
Ето, виж. Тук.
- Това е мравка куршум. - Мравка куршум?
Да. Ако те ухапе, може да те боли 24 часа.
Да ме ухапе? Защо още сме тук?
Вече си мисля, че Исидро няма да миряса,
докато не погледнем смъртта в очите.
Добре, виж. Тук има нещо готино.
- Какво е то? - Змията шлегелов ботропс.
- Когато напада, в очите ли се цели? - Не.
На главата си има люспи, които приличат на клепачи.
- Отровна ли е? - Много.
- Много отровна. - Този вид има хемотоксична отрова.
- Ако една такава те ухапе, няма да е добре. - Никак.
Да речем, че те ухапе шлегелов ботропс.
След колко време
ще трябва да започнеш да мислиш за смъртта си?
След около час.
Имаш час до болницата? И колко е далеч тя?
- На 45 минути. - На 45 минути оттук?
Точно така.
- А ако е час пик? - Ще трябва да тичаш.
Трябва да се внимава с този вид змии.
- Не е шега. - Късмет е да я видиш.
- Див късмет. - Удивителна змия е.
Страхотно преживяване. Случва се веднъж в живота.
И един път ми е предостатъчно.
Предполагам, че е тръпка да видиш змия, която може да те убие за 45 минути.
Интересно нещо и започвам да разбирам
защо костариканците се чувстват близо до природата - тя е животът им.
Тя е светът им и я обичат.
Вече ще казвам, че съм се разхождал в гората.
Разхождах се в джунглата нощем и видях отровна змия.
Бих ли повторил?
Не.
Това е друго нещо.
Змиите и буболечките имат своя естествена среда
и аз си имам моя.
Какво беше това?
Каква изненада - не спах добре.
Когато все пак се събудих, почти бях забравил за опасните твари.
Но веднага се сетих за заплахата с планински размери пред прозореца ми.
Мисля, че изригва.
Вулканът изригва.
Да извикаме някого?
Простете, че всявам паника.
Какво да ви кажа? Явно не разбирам нищо от вулкани.
Но някои хора ги наричат свой дом.
Като жителите на градчето Ла Фортуна.
Това прилича на красив парк в сърцето на Ла Фортуна.
- Здрасти, аз съм Марио. - Чудесно.
Пура вида. Всички изглеждат спокойни.
Сякаш това чувство тук е заразно.
Коста Рика има таланти.
Оказва се, че има основателна причина
всички тук да се радват на живота си.
Здрасти, пура вида.
Ла Фортуна означава "късмет".
Почвата е плодоносна заради вулкана
и в нея вирее една конкретна култура.
Кафето. То е толкова ценно за икономиката, че го наричат "златните зърна".
След безсънната нощ ще трябва да пийна чаша-две кафе.
Имам среща с Алан, пето поколение производител на кафе.
- Пура вида. - Браво. Добре дошъл в плантацията ни.
Това е съдружникът ми Антонио. А това е баща му Максимо.
- Засаждаме кафе ето тук. - Така ли изглежда?
Не знам какво отличава костариканското кафе
от кафето в други страни.
Почвата в Коста Рика е идеална, защото е вулканична.
Тук кафето вирее и има най-добър вкус.
Може ли да попитам на колко години е дон Максимо?
На 85 години.
Трябва ли да работиш толкова много?
Харесва му. Правим това от дълги години.
Знам, притеснявам се.
Гузно ми е, че позволяваме на 85-годишен човек да работи.
За мен разправят, че не върша почти никаква физическа дейност.
- Искаш ли да опиташ? - Може, това е лопата.
Работил съм доста неща.
Бях боклукчия няколко лета.
И това беше още преди да има автоматични,
сещате се, контейнерът влиза в камиона
и боклукът се смила. По-корав съм, отколкото изглеждам.
- Много добре. - Искам жена ми да види,
защото не мисли, че мога да върша физическа работа.
За да започне растението да дава плод, чакаме около три години.
Нямам толкова време.
Имам късмета да е обрана тазгодишната реколта.
Това ли е зърното?
Понякога хората го ядат сурово. Опитай. Ето така.
- Изобщо няма вкус на кафе. - Така е.
Разковничето е в изпичането.
Печенето е от огромно значение за вкуса на кафето.
Не е работа за комик.
Тук ще направим твоя смес.
- Ще си направя смес? - Да, собствено кафе. Искаш ли да сложиш?
Тук кафето е сериозен бизнес.
Коста Рика е единствената страна в света,
където е забранено да се отглежда нещо друго, освен най-доброто кафе.
Не е сега моментът да им призная, че пия инстантно кафе.
Не сте ли изумени колко лесно му хванах цаката?
Светло изпеченото кафе има по-сладък и силен вкус.
Тъмно изпеченото е по-горчиво. Станах разбирач.
Кажи ми кога да спра.
Така е добре.
Най-накрая е време да видя плодовете на труда ми днес.
- Моята смес? - Да.
Още малко вряща вода в кафето, налива се бавно.
- Ако бързаш за работа сутрин... - Не е добра идея.
- Време е да пия кафе с теб. - Сега се притесних.
- Защо? - Защото е моята смес.
Много е добро.
- Няма захар. Има естествена сладост. - Да.
Бих могъл да снимам реклама на това кафе.
Силно, но меко.
На нас, пиячите на кафе, ни се отваря апетит.
Тази вечер съм гост на главния готвач на "Наяра".
- Ти трябва да си Куентин. Как си? - Добре, а ти?
И аз. Това за мен е най-вълнуващата част от деня.
Ще ти приготвя костариканско говеждо "Вагю".
- Сервира се с коричка от кафе. - Коричка от кафе. Добре звучи.
- Ти май не си от Коста Рика. - Не съм. От Брюксел съм.
- Как попадна от Белгия тук? - Запознах се с човек от Коста Рика.
- И остана? - Обичам страната. Хората са приятни.
Реших да остана.
Мисля, че ще живея завинаги тук.
- Явно "пура вида"... - Допада ми.
Значи нещо за теб.
Още се опитвам да разбера точния смисъл.
За мен "пура вида" е начинът, по който гледаш на живота.
Хората тук се наслаждават на живота.
- Значи е избор как да живееш. - Точно така, начин на живот.
Хората тук не са толкова стресирани като европейците.
Животът е по-спокоен.
- Дори работата ми. - По-спокойно е от Европа.
В една кухня напрежението наистина е огромно.
Да, гледал съм "Кошмари в кухнята". Изглежда страшно.
- Това изглежда вкусно. - Надявам се да ти хареса.
Как е?
Най-хубавото месо, което съм ял. Божествено е.
- Благодаря ти. - Удоволствието е мое.
Такава храна те кара да се отпуснеш.
Забравяш тревогите -
че спиш върху кокили и си заобиколен от змии.
Почти забравяш.
Поредната нощ без вест от вулкана.
Всяка вест от вулкан не е добра.
Чух звуци, които не можах да определя от какво са.
Но поспах.
Тази сутрин е прекрасна. Пия кафе.
Тази част от живота в Коста Рика всъщност ми допада.
Но "пура вида" все още е загадка за мен.
В последния ми ден тук ще опитам нещо още по-непривично за мен
от сприятеляването с паяци.
Бих се срамувал да разкажа такова нещо на приятелите си.
Сеанс с горски терапевт. Не знам какво е това.
Никога не съм посещавал терапевт.
Не, обикновено не говоря много за себе си.
Не споделям нищо лично. "Частна собственост", казвам.
Да, не се доближавай. Влизането забранено.
Юджийн Леви, частна собственост.
Предпочитам да се върна при отровната змия.
- Добре дошъл. Приятно ми е. - И на мен.
Тадео е един от 11-те лицензирани горски терапевти в Коста Рика.
Всеки, който не е от тези 11 терапевти, е просто луд,
който си говори с дърветата в гората.
Имаш ли някакви очаквания?
Представям си терапията тук като общуване с природата.
- Да, почти налучка. - Наистина ли?
В тропическата гора
е екосистема, основана на симбиозата.
Ако отвориш сетивата си за гората, ще усетиш силен благотворен ефект.
Никога не съм ходил
на терапия през живота си.
Искам да уточня, че не съм терапевт, а само водач.
- Ще ме заведеш при терапевта ли? - Да. Гората е терапевтът.
Значи не съм тук да обсъждам проблемите си с Тадео.
Ще говоря с дърветата.
Първо ще те приканя да споделиш нещо с гората.
Кажи й нещо, което може би не си споделял с никого.
- Да кажа на гората. - Второ,
кажи й нещо, за което си благодарен.
- Нещо, за което съм благодарен? - Да. И аз ще те повикам с барабана си.
Ето този.
Като го чуеш, върни се тук и ще поговорим. Насам, моля.
Опитвам се да отворя съзнанието си.
Явно човек трябва да приеме всичко, което го свързва с природата.
Уви, в моя случай природата е някъде надолу в списъка ми
с неща, с които трябва да се срещам.
Но полагам усилия.
Първо трябва да кажа нещо, което не съм споделял с никого.
Дори с жена ми.
Веднъж загубих 800 долара на покер.
Никой не разбра и щях да загазя, ако бях казал нещо.
Трай си.
Сега - нещо, за което съм благодарен.
Това е лесно.
Благодарен съм за семейството си.
За жена ми Деб. За сина ми Даниъл.
За дъщеря ми Сара. За брат ми Фред.
За сестра ми Барб.
Най-прекрасното любящо семейство. Разбираш ме.
Барабанът. Време е да се връщам.
Господин Леви. Какво забелязваш?
Усещах нещо като,
не бих го нарекъл близост,
но сякаш всичко беше свързано.
Много благодаря.
Искаш ли да направиш още нещо, за да завършиш това преживяване?
На мен ми се стори много завършено преживяване,
но ако има нещо, което според теб
ще подсили преживяването ми тук, кажи.
Има още нещо.
- Боях се от това. - Ела с мен.
Гузно ми е, но Тадео май усеща, че при мен не се получава.
Къде отиваме, Тадео?
Смятам, че ще ти хареса.
Ще ми хареса?
Но той е решен да не ме отписва още.
Пристигнахме.
Повечето ситуации ме плашат.
- Това е. - Добре.
Но има само една, която гарантирано ме ужасява.
Високото.
Този висящ мост се държи на тънки въжета
на 55 метра над земята.
Това е далеч от моите представи за мост.
Добре, чакай. Една секунда.
- Намери своята "пура вида". - Няма да стане.
Не мисля че ще намеря "пура вида" на това нещо.
Имам проблем с високото, Тадео. Честно ти казвам.
- Опитай се да се насладиш. - Да се насладя?
Ето пример за ситуация, в която ми се иска да се запъна.
Това е лудост.
Боже.
Не се качвам на виенско колело. Разбирате ли?
Страх ме е от високото. Дори от балкон не поглеждам.
Боже мой.
Искам вече да се свършва.
Майко мила.
Тогава защо се хващам, че спирам,
за да се дивя на гледката?
Беше много трудно.
Да.
Беше вълнуващо.
Добре.
Много добре. Да си в хармония с гората.
Мисля, че е страхотно, това място е много красиво.
Да извлечеш от него нещо, което да те сближи
с природата и с хората, това май не са празни приказки.
Може би отначало бях скептичен, но не мога да не спомена,
че надвих най-големия си страх.
Особено когато трябва да го направиш само веднъж.
Какъв по-хубав начин да ознаменувам новооткрития си хъс за живот
от това да се върна в Ла Фортуна
за празненство?
Костариканците се гордеят с това, че не отпращат непознати,
на което разчитам, защото се натрисам неканен на рождения ден
на местен дърводелец - дон Рикардо.
- Привет. - Здравей.
- Юджийн? - Да.
- Приятно ми е. Селим. - Селим, радвам се да се запознаем.
Ти си синът на дон Рикардо?
Да, аз съм. Дойдох да взема тортата му.
Чудесно.
Марица.
Привет.
Тя приготвя тортата.
- Вижте го на снимката. - Гледай ти.
Той знае ли за тортата, или ще е изненада?
- Не мисля, че е изненада. - Май аз ще съм изненадата.
Това е сигурно.
Това е страхотно. 85, нали?
Мисля, че той ще живее над 100 години.
Напълно е възможно.
Коста Рика е едно от петте места в света,
където хората живеят над 90 години.
Верен на себе си, рожденикът не си клати краката.
Бих помогнал, но се страхувам да не ми се забие треска.
А и имам работа при сестрите на Селим и майка му Елма.
Много се радвам да съм тук.
Това е домашно приготвена храна. Обичам тортиля.
От доста време правя тортиля.
Ето така, сложи я. Готово.
Виждаш ли?
Може ли да питам майка ти нещо? Какво значи "пура вида" за теб?
Тя казва, че за нея това е да си сред природата, в планината,
при реките, близо до гората.
Със съпруга си,
с дъщерите и синовете.
Да. Това е най-важното нещо, където и да си, нали?
- Точно така. - Семейството.
- Той се преоблече. Вижте го. - Рожденикът.
- Да започваме тържеството. - Хайде.
Вечерята за рождения ден е в типичен костарикански стил.
Ориз, мачкан боб, банани за готвене и, разбира се, тортиля.
Селим, благодаря, че ме покани на празненството. Много се радвам.
За мен е чест да съм на 85-ия рожден ден на дон Рикардо.
За баща ми е подарък да се запознаеш с него, със семейството, с мама.
Личи си. Тук явно има почитатели на "Американски пай".
- Да, аз! - Боже мой. Аз се пошегувах.
Харесвам го.
Да ядем, хора.
- Добре. Салуд! - Нямам търпение. Салуд!
Като споменахме пай, къде е тортата, която взех?
Ето я.
Прекрасно семейство. Много ми харесва.
Енергия, чувство за хумор,
изглежда всички се забавляват.
Гледат на живота откъм хубавата му страна.
Синко... 58. Синко очо.
Обичам тази страна, природата й и най-вече хората й.
Хората са
това, с което изградих връзка.
И тази работа с "пура вида"
е в основата на това, което ги отличава като нация.
Нямай грижи, бъди щастлив. Това е усещането тук.
Ще ми се да го бях научил по-рано.
Страхувах се от джунглата.
От това, което е под дърветата.
Винаги съм се страхувал от такива неща.
Джунглата всъщност е много красива.
Мога да кажа, че съм бил в нея.
"Бил ли си в Коста Рика?" "Да. Прекарах известно време там.
Наистина прекрасно място. Трябва и вие да го видите."
Превод на субтитрите Катина Николова