Один великий філософ колись сказав: «Світ - це книга,
і той, хто не подорожує, читає лише одну сторінку».
Ну, скажу так:
я прочитав кілька сторінок, і ця книга не найкраща.
Подорожі не викликають у мене радості з кількох причин.
Якщо занадто холодно...
мені некомфортно.
Плавати в ополонці? Голяка?
- Так. - Яка неймовірна пропозиція.
Якщо дуже тепло - здогадалися? Мені некомфортно.
Я так швидко не можу.
- Мені вже 75 років. - Допомогти?
Ні, я сам.
І, можливо, пора розширити свої горизонти.
О боже.
Це я вперше засунув руку слону в дупу.
Але є й переваги:
я живу в неймовірних готелях.
Ого. Яке видовище.
Підступ у тому, що я погодився досліджувати й те, що за їхніми межами.
- Дивіться під ноги. - Та отож.
- Яка гарна гора. - Це вулкан.
Це вулкан?
Світ, якого я все життя уникав.
Тпру, Сейді.
О боже.
Якщо я просто виживу, це вже буде чудово.
Більше не питиму з фіном п'ять чарок горілки.
МАНДРУЄМО НЕОХОЧЕ З ЮДЖИНОМ ЛЕВІ
Я на Північному полярному колі, і моє головне питання - навіщо?
Я не люблю зиму.
Я не катаюся на лижах чи ковзанах.
І навіть сніжки вже не ліплю.
ФІНЛЯНДІЯ
Тут, звісно, гарно.
Я навіть радий, що повіки примерзли й не стуляються.
Для людини, що не любить крайнощів,
тут - крайніше вже нема куди.
Крижана глушина Фінляндії.
Я чув, сюди приїжджають,
щоб чаруватися дивами світу природи.
Наприклад, улітку сонце тут ніколи не сідає за обрій,
а в зимовому небі горить північне сяйво.
Але мене зараз чарує лише те,
що я не чую своїх кінцівок.
- Гей, Юджине. - Вітаю.
Мене звати Кайса. Рада познайомитися.
Мене приїхала зустріти місцева гід Кайса.
І хоч ми й щойно познайомилися, здається, ми говоримо однією мовою.
- Ага. - Я сказала:
«Тепло вітаємо вас у Фінляндії і Лапландії».
Мені сподобалося, що ви сказали: «Тепло вітаємо».
Фінляндія - це північ Європи. Вона займає територію з пів Техасу,
але, гадаю, ковбоїв тут не так багато.
Я в Лапландії, на самій півночі країни,
де температура падає до -50°,
а найкращий транспортний засіб, судячи з усього, - снігохід.
Він лише для снігу.
Непоганий спосіб подорожувати.
Хоча, мабуть, не найзручніший.
Їдемо сюди. Сюди.
- Ви дуже добре... - Це практична інформація.
- ...про мене піклуєтеся. - Я... Так.
Кайсо, так далеко на півночі я ще ніколи не бував.
Вам точно сподобається, коли ви відкриєте для себе магію нашої природи.
Ви чули про фінське «сісу»?
- Ні. - «Сісу» - це ніколи не здаватися.
Тобто «сісу» - це...
витримка й рішучість?
Так.
Було б добре, якби ви занурились у фінську культуру
й знайшли власне «сісу».
Я його шукатиму.
А от чи я його знайду - це вже інша історія.
Я скажу так: хай Кайса шукає «сісу».
А я виглядатиму готель і гарячу ванну.
На щастя, он вони, на горизонті.
Цей готель назвали «Арктичний будиночок на дереві».
Вітаємо в готелі «Arctic TreeHouse».
Його власниця - місцева фінка Катья.
Ваш номер уже чекає.
Кажуть, тут неймовірно
спостерігати північне сяйво,
а сам готель створений для тих, хто любить усе нове.
Але маю надію, що й мене тут приймуть.
Усі ці номери розташовано з видом на північне небо,
щоб у вас був найвищий шанс побачити північне сяйво.
А ви відшкодовуєте якусь суму, якщо північне сяйво не з'являється?
Це природне явище. Воно дещо мінливе.
- І само вирішує, коли з'являтися. - Ну, ходімо глянемо.
Авжеж.
Подивіться.
Здається, ванна глибиною метри три.
Так і є. Можете приймати її скромно
або можете насолоджуватися видом і трохи...
Як сказати? Поекспериментувати.
Знаєте, мабуть, я піду непопулярним шляхом і буду скромний.
А коли я кажу «мабуть», то маю на увазі «вікно не відкривати».
А тут ваша приватна сауна.
- Як чудово. - Так.
А після сауни ми, фіни, качаємося в снігу.
Ого.
Дуже корисно для кровообігу.
Один раз я спробую все.
Може, не в цій поїздці, але, як то кажуть, коли-небудь.
Насолоджуйтеся.
Дякую.
Я починаю відчувати певний ентузіазм,
а ще я знов відчуваю пальці на ногах.
Я тяжію до теплішого клімату,
але для різноманіття й це непогано.
Побачимо, наскільки вистачить мого «сісу» в цій поїздці,
але я точно докладу всіх зусиль, щоб отримати насолоду від того,
чим зазвичай я не став би займатися.
На жаль,
для цього доведеться вийти надвір...
під час хуртовини.
«Стійкий» і «витривалий» - це слова, якими мене ніколи не описували,
але ж під лежачий камінь і вода не тече.
Я спробую одну з найулюбленіших розваг фінів -
підлідну риболовлю.
Покажуть мені, що до чого,
місцевий фермер Аллу і його шестирічний син.
Гей! Приємно познайомитися.
Вітаю. І мені приємно. Це, мабуть, малий Аллу.
- Тайсто. - Тайсто.
Йому кортить ловити рибу.
- А я ніколи не ловив риби. - Ніколи?
Ніколи не ловив. Ні.
Ми спробуємо дуже традиційну риболовлю на вудку.
Надіюся, спіймаємо окуня.
Треба просвердлити дірку. Спробуєте?
- Так. Отак? - О. Звук правильний.
Вам весело?
- Ви молодець. - Ага.
Не переживайте.
Я не очікував, що треба буде вручну свердлити лід.
А це... Ну, це непросто, якщо ти до такого не звик.
- Допомогти? - Ні, я сам.
Для людини з гіршими здібностями
це була б важка праця, але, ну,
я це зробив на раз-два-три.
- Ого. - Готово. Тепер тягніть.
Швидко.
Бачите? Я сильніший, ніж здаюся.
Отак, як бачите.
Піднімаєте сантиметрів на десять над дном.
Коли щось відчуєте, тягніть.
Відчуваєте щось?
Ніби відчуваю, що зараз серце прихопить.
Тайсто спіймав рибу. Маленького окуня.
Ого.
Це точно заняття для молодих.
- Ще. - О боже. Та що коїться?
У нього краща вудка.
- Третя. - Ясно.
Ну, це... Знаєте що? Він просто хизується.
Тайсто просто хизується.
Так. Четверта.
Не казатиму, що він обдарований, але, знаєте,
він якось... ніби тицяє мене носом.
Трохи тицяє мене носом.
- Це все... - Велика.
Ясно. Ну, все. Це якесь...
«Тату, я ще спіймав».
Ще тягне.
«Тату, я ще спіймав».
- Дуже просто. - Так, просто. І мені зовсім не соромно.
Малий починає мене дратувати.
- Тягніть. Ну ось! - Ну ось!
Це ваша.
Більше не дзвоніть. У нас є переможець.
- Дуже добре. - Ого. Ну от, Тайсто.
І як враження?
- Враження, ніби я спіймав рибу. - Добре.
Він же сам спитав.
Риби, якої ми з Тайсто наловили,
вистачить на закуски,
а Аллу настроєний витягти з-під криги основну страву.
Ну, зараз.
Ого!
Скільки в ній кілограмів?
- Усього півтора. - Півтора?
У цьому озері водяться вдесятеро більші.
Спостерігати за Аллу так захопливо.
Ви ж бачили, яку велику рибу він упіймав.
Він знає, що робить.
Ну от.
Так?
Навряд чи я знов ловитиму рибу.
Але коли людина вміє це робити -
це мов мистецтво, яке вражає.
Інших людей.
Після такого фізичного навантаження я зголоднів.
На щастя, пахне вечерею.
Та, на нещастя, пахне, здається, з намету.
Хотілося б, щоб звідти йшло більше тепла.
Агов.
Сьогодні мене запросили повечеряти
власниця готелю Катья і її чоловік Ілка.
- Як приємно. Вітаю. - Дуже приємно.
Як тут добре. Лише подивіться.
Це «кота», і це дуже по-фінськи.
Це дуже-дуже традиційна будова.
Багато... Вони є у багатьох фінів.
Тут готують їжу,
особливо влітку.
Це як барбекю у дворі.
- Так. - Треба йти в коту?
Так. І дуже популярна наша традиція - просити гостей самих собі готувати.
Тому ми просимо вас допомогти нам зготувати вечерю.
Ну, якщо вам геть байдуже, який смак буде в їжі...
- Я готовий. - Добре.
Мені сказали, що буде щось дуже фінське.
Я заінтригований. І нервуюся.
Це оленяче філе.
Це, можна сказати, суперпродукт.
- Ми їстимемо оленя? - Їстимемо оленя.
Якщо чесно, я не хочу їсти оленя.
Я маю досить консервативні вподобання,
бо не люблю куштувати нового.
Тому мені буде цікаво,
бо я ніколи не їв оленячого м'яса. Я аж хвилююся, так хочеться скуштувати.
Ну, про хвилювання - то була правда.
Я весь час чую тут про «сісу».
Як я зрозумів, це така собі витримка й рішучість.
Ви правильно розумієте.
Це означає, що ви не здаєтеся.
- Ясно. - Характер і внутрішня сила.
Ну, для мене «сісу» -
це з'їсти оленяче філе.
Юджине, прошу, сідайте.
Моя перша фінська страва.
Так.
А тепер - «сісу».
Їмо напівсиру оленину.
Можна ж було й не казати «напівсиру».
Думка про поїдання оленя
зараз сильно псує для мене Різдво.
Ну що ж.
Непогано.
Воно тане.
- І справді тане. - Так.
Це прекрасний перший крок.
Я насилу встояв перед спокусою просто сказати: «Знаєте що?
Мені оленини не треба».
Але з усіма цими розмовами про «сісу» я вирішив спробувати.
Дуже смачно.
І це дикий продукт. Ми знаємо, звідки він.
Знов-таки, «дикий» можна й не казати.
«Дикий» можна й не казати.
Я ж... Я намагаюся... Я його ковтаю, розумієте?
Отримувати нові враження краще, ніж не отримувати ніяких вражень.
У цій поїздці це буде моя мантра.
Вип'ємо за ваше «сісу». Ваше внутрішнє «сісу».
Що ще ви порекомендуєте мені спробувати, поки я тут?
У нас є добрі друзі, Аксана та Анті.
У них є хаскі.
- Що ви на це скажете? - Це прекрасно,
тільки ж ми не їстимемо хаскі, правда?
Вони сміються. Але ж вони не сказали «ні».
На ранок після мого першого вечора
у Фінляндії у вухах ще й досі дзвенів сміх...
і, виявляється, на те була причина.
Уже п'ять років поспіль
фінів називають найщасливішим народом у світі.
Більшого щастя, ніж від цього какао, важко уявити,
але я нервуюся, коли люди
дуже щасливі. Шалено щасливі.
Подумати лише:
я - в країні, де живуть найщасливіші люди у світі.
Цьому має бути якесь пояснення.
Я не вірю, що людина може бути просто весь час щаслива.
Прокидатись і бути щаслива.
Щось повинно робити тебе щасливим.
Я хочу трошки в це заглибитися.
І я знаю, кого питати про щастя.
Людину, яка всміхається, навіть коли патрає щуку.
- Гей. - Як справи?
- Дуже добре. - Які у вас гарні тварини.
Вони унікальні.
Аллу - не просто крутий рибалка.
Він також оленяр у п'ятому поколінні.
А мій затятий ворог Тайсто буде оленярем у шостому.
Це традиція моєї сім'ї. Ми вирощуємо їх на м'ясо.
Використовуємо все: від голови до хвоста.
Бачите мою куртку?
Їй понад десять років, це все з оленя.
Оце олень?
- Так. - Ясно.
Зараз погодуємо оленів.
Візьміть і покладіть на сани.
Що ж.
Юджине, якщо потрібна допомога, попросіть Тайсто. Він допоможе.
- Сідайте. - Що?
Сідайте позаду. Ось вам оленяча шкура.
Значить, шестирічка сидітиме спереду,
а я позаду - в загальному вагоні.
Я повинен...
А як тут сидіти?
Ага. На колінах.
Добре.
- Готові? - Так.
Хороший песик.
Мені казали, що в Лапландії оленів більше, ніж людей.
У нас гості.
Я не вірив, поки не озирнувся.
Надіюся, вони не вважають мене винним у смерті їхнього кузена,
якого я, можливо, вчора їв.
Беріть цей мішок лишайнику.
- Ага. - І розкидайте довкола.
Обід!
Обід.
На, мій хороший. Дивися. На, хороший.
Я годую своїх оленів. Так.
Вони такі гарненькі. Такі приємні тваринки.
Дуже сумно, що хтось із них опиняється в тарілках.
Десерт!
Ну й ну.
Це спосіб життя.
Їх треба спіймати в дикій природі, потім багато років...
іде на те, щоб вивчити їхню поведінку.
Саме тому це - сімейна традиція,
і цим ваше життя відрізняється від мого.
- Я полюю тут, щоб було, що їсти. - Так.
А у великих містах більшість людей полює на гроші.
- У цьому й різниця. - Точно.
- Розумієте, про що я? - Так, у вас дуже вдячна робота.
Коли приходиш годувати тварин, відчуваєш природу.
Ось що я люблю у своїй роботі: ліс і природу.
Саме тому ми - найщасливіші люди.
А якщо стане сумно, можна обійняти дерево. І ти знов усміхаєшся.
Мабуть, вони завжди щасливі, бо живуть з того, що дає земля.
Ну, знаєте, ходять полювати на свою вечерю.
Це й справді неймовірно.
А я? Мені б супермаркет з відділом морожених страв.
Фіни люблять природу.
Тут чи не найчистіше повітря у світі,
а три чверті території країни займають ліси.
І хоч вони й люблять природу, їздити на собаках - неочевидне рішення.
Але я вирушаю кататися на упряжці хаскі.
Надіюся, собаки будуть добрі.
Якби мені довелося тягти когось на санях, я б, мабуть, не був добрий.
Агов.
Щось я не бачу тут хаскі.
Аксана?
А моя хазяйка, здається, вдягнена...
Ви в капцях.
- ...до сну? - Так.
Нате лома,
зробіть для мене ополонку.
Поки я розбиваю лід, то починаю здогадуватися, що задумала Аксана.
- То... - Я покажу, і ви робіть те саме.
Добре?
- Смішно. Це смішно. - Добре пожартувала.
- Будете пірнати? Уже пірнаєте. - Так.
О боже. Не можу повірити, що ви й справді це робите.
- Але... О бо... Господи. - Дуже жаль, що ополонка мала.
- Ясно. - І можна розслабитися.
Насолоджуватися. Дихати.
Чесно, я вірю на слово.
Аксано, це божевілля.
Ви щодня це робите? Ні?
- Так, щоранку. - Ви робите це щодня.
- І вам це приносить задоволення? - Так, це дуже приємно
і робить мене щасливою, тому я це й роблю.
По-перше, щоранку мені треба прокинутися.
- Так. - І, знаєте...
Уранці дуже темно, особливо взимку.
А міцна кава?
- Не допомагає вам? - Я не п'ю кави.
Не п'єте кави.
- Ідіть усередину. Грійтеся. - Дякую.
Здуріти.
Наука стверджує, що крижана вода заливає тебе гормонами щастя.
Науку я поважаю, та все одно цього не робитиму.
Розумієте, мені б якесь приємне кафе.
От воно б мене ощасливило.
А якщо я стрибну в дірку в льоду, це буде повна протилежність щастю.
Інше Аксанине джерело радості мені легше зрозуміти.
Бо це - вони.
Як гарно, що вони просто дрімають на дахах.
Цілий хор.
Вони не лише тягають сани, а ще й гавкають чотириголосну гармонію.
Ого, я можу й звикнути.
Не буває поганих днів, коли ти з собаками.
Хоч би як я почувалася, приходжу сюди - і я щаслива.
Можна.
- Добре. - Можете виходити. Нагніть голову.
- Ідіть. - Ага.
Ти ба, яке озеро.
Надовго воно замерзає?
- Надіюся, встигнемо проїхати. - Так, надіймося.
Я ж їду в санях?
Ви будете керувати.
- Хочете, щоб я керував? - Так.
Це може скінчитися погано.
- Ага. - Ви зможете. Я впевнена.
«Так, я впевнений, що зможу», -
- несвідомо сказав він. - Так.
Аксана хоче, щоб я був погоничем.
Я головний.
Я не до кінця підтримую це рішення.
Але звернуся до свого внутрішнього «сісу» й спробую.
Загалом, це дуже просто.
Повертати треба тілом.
Якщо хочете повернути ліворуч, переносите вагу тіла на ліву лижу.
- А дорогу вони знають? - Знають.
Сподіваймося, що вони з неї не звернуть.
Це головне.
- Я ж не зрозумію, що ми звернули... - Так.
...аж поки ми не заїдемо, наприклад, у чиюсь вітальню.
- Так. Пробуйте. - То...
- Зараз я... Отак. - Ні. Так.
Трохи схоже на танці.
А ви бачили, як я танцюю?
Побачимо, чи пси хоч трохи мене поважатимуть.
Я думаю, що навряд.
Якщо цю поїздку ми всі завершимо на ногах,
думаю, це буде успіх.
Їдемо.
Радий був вас знати.
Добре.
О боже.
Швидкість цих псів може сягати 45 км на годину.
Як по-собачому буде «гальмуйте»?
- Вагу ліворуч? - Так.
Можете пригальмувати й нахилитися праворуч.
Так, добре.
- Як у нас справи? - Справи просто чудово.
Добре.
Пішли, хаскі!
Поки що порядок.
Пси мене поважають!
Я й справді керував тією штукою.
Це фантастика.
Почувався Бен-Гуром.
Добре.
Так.
Ух ти, як класно.
Фантастика. Мені подобається.
Здається, фіни таки мають рацію.
Може, й справді є радість, коли наважуєшся пробувати нове.
А як мені казали зупинятися?
Ой-ой...
- Дуже добре. - Ого, було чудово.
- Дивовижно. І швидко. - Так.
Ух ти.
Аксано, дякую вам.
Це було щось.
- Мені теж сподобалося. - Добре.
Давно мені не було так весело.
І я цілком серйозно.
Я канадець, тому зазвичай не сяю від щастя.
Ми просто якось перебиваємося.
А оце відчуття інше.
Може, оце і є «сісу»?
У готелі Ілка запросив мене на чарочку перед сном.
Це вам.
Чи, судячи з усього... на п'ять.
Алкоголь у Фінляндії - справа серйозна, особливо якщо він скінчився.
Ясно.
Ми дегустуємо різні горілки.
Це дуже фінський національний напій.
Ми фіни. І п'ємо в середньому лише по чотири чарки на людину.
У що ви мене вплутуєте?
Ілка розповів про різні рослини, з яких фіни роблять горілку:
від картоплі до ячменю й жита.
І він хоче, щоб я скуштував... усі.
Пропоную вам спробувати знайти складові смаку.
Можливо, димок...
Я відчуваю лише міцний смак завтрашнього каяття.
Ось що я скажу про Ілкку: він дуже веселий.
З нього ніби аж сочиться оце «найщасливіші люди на світі».
Може, це якось пов'язано з горілкою.
Я повернуся до номера три,
на секунду. Треба дещо перевірити.
Дегустація горілки серед моїх пригод займає чи не найвище місце.
По-перше, ми в приміщенні.
По-друге, була горілка.
Я точно відчув себе трохи фіном.
Щасливим.
Після п'яти чарок горілки на думку спадають два слова.
Прихований мотив.
Є ще одне фінське заняття, до якого я вас завтра запрошую.
Почалося.
Воно дуже фінське,
- як горілка. - Добре.
- Чудово. - Гаразд. Я вам довіряю.
Я не до кінця впевнений, на що я підписався
на завтра, з ним.
Та що може статися в найгіршому разі?
Я згодний. Це моє «сісу». Хай там що, я це зроблю.
Або не зроблю. Але то буде моє «сісу» -
коли я дуже старатимуся того не робити.
До речі, ви вже бачили північне сяйво?
Щось мені підказує, що побачу сьогодні,
навіть якщо його не буде в небі.
І де воно?
Забагато гайпу, як вважаєте?
Нема ніякого сяйва.
Треба піти поспати.
Це мій останній день у Лапландії,
і я прокинувся з туманним спогадом, що на щось погодився,
хоч, напевно, й не варто було.
- Ілка. - Вітаю, Юджине.
Радий знов вас бачити.
Готові довіритися фіну?
Я у ваших руках. Що випало на картах, те вже випало.
Що далі ми їдемо, то дужче я тривожуся.
Здається, ми їдемо в глибоку глушину.
Так, дорога вужчатиме,
і потім навіть доведеться лишити машину і йти пішки.
Я передумав.
Я вам зовсім не довіряю.
Мені тільки почала й справді подобатися Фінляндія...
Ну,
- Ну, більш фінського вже не буває. - Ага.
...але Ілка, здається, таки мене зламає.
- Та я... - Ілка.
Ще одне замерзле озеро.
І я починаю повільно розуміти, що зараз буде.
Коли стрибнете у воду, то дізнаєтеся
всі фінські лайливі слова, які є.
Думаю, в нас є безпечне рішення, щоб занурити вас у воду.
- Безпечне рішення? - Так.
Остання можливість відмовитися.
- Я нею скористаюся. - Я за вами.
Ідея полягає в тому, що в гідрокостюмі мені буде тепло й сухо.
А знаєте, коли ще буває тепло й сухо?
Коли не плаваєш у крижаному озері.
Я не міг би бути далі від своєї зони комфорту, ніж у цю секунду.
- Ілка. - Так?
Це я востаннє пив п'ять чарок горілки з фіном.
Хочеться втекти, та в цій штуці я навряд чи зможу.
Пам'ятайте: під водою чотири сходинки.
- Ага. - Тримайте голову рівно
і просто...
Так, я не збирався знімати окуляри.
Без них я виглядав би по-дурному.
- Заходьте! Ви зможете. - Ага.
- Ох ти. - Тепер сідайте.
Я вам казав.
Треба довіряти фіну.
Ух ти.
Не так і погано, Ілка.
- Тепер почуваєтеся фіном? - Скоріше дельфіном.
Але насправді це дивовижно.
Чесно кажу.
- Маю класну ідею. - Яку?
- Може, почекаємо сяйво? - Я маю кращу.
Кажіть.
Може, ще один конкурс горілки?
«Сісу»: наважся на щось - і зроби.
Ну, так, після вмовлянь.
Я погладжу себе по голові
і поставлю собі жирну 12 за «сісу».
Плавати в крижаній воді виявилося приємно.
Ого, такого тепла я ще не відчував, відколи приїхав у Фінляндію.
А, можливо, й такого щастя.
Я не пишаюся тим, що на початку цієї поїздки
мої почуття до Фінляндії були прохолодні.
Але за ці три дні вони відтанули.
Вітаю.
- Вітаю. - Гей.
Щоб відзначити моє перебування у Фінляндії, я прийшов з'їсти останню
фінську страву разом з оленярем Аллу і його робітниками.
На щастя, оленини в меню нема.
Ми їмо котлети зі щуки, яку вчора спіймав Аллу.
- Ви ловите рибу, щоб їсти.
- Цілий рік. - Узимку, влітку.
Я так розумію, в Лапландії доставка їжі непопулярна.
- Це просте життя, правда ж? - Так.
- Розумієш, що насправді важливе. - Так.
Якби можна було сказати це трьома словами...
- Сім'я? - Одне з головних. Так.
- Ясно. - Природа.
Тварини.
- Сім'я, природа... - Так.
- Тварини. - ...тварини.
Так. Це все, що треба.
Я нічого не знав про Фінляндію.
Я нічого не знав про Лапландію.
Я навіть не знав, де розташована Лапландія.
А їду звідси зі знаннями про людей,
про те, чим вони займаються і чому це для них важливо.
Просте життя - одна з причин їхнього щастя.
Ви спитали нас про три важливі речі, а для вас що важливо?
- Думаю, сім'я буде на першому місці. - Так.
Їжа.
І гольф.
Знаю, що звучить дещо поверхово.
Так.
Правду кажучи, я й досі не люблю зиму,
але фіни - такий теплий народ, що, здається, і мені це передалося.
Я не люблю пригод,
і те, що я роблю так багато того, чого ніколи б не став робити -
насправді неймовірно.
Мабуть, у мене є «сісу».
А як ви кажете «будьмо»?
Майже.
Моя епітафія могла б бути така:
«Тут спочиває чоловік, який плавав у крижаній воді на полярному колі».
Ого.
Переклад субтитрів: Ольга Сушицька