Neki veliki filozof je dejal: "Svet je knjiga
in tisti, ki ne potujejo, preberejo samo eno stran."
Moram reči,
da sem prebral nekaj strani, a me knjiga ne navdušuje.
Potovanja se ne veselim iz več razlogov.
V hudem mrazu ne uživam.
Da se šel gol kopat v ledu?
- Ja. - Res sijajno vabilo.
In huda vročina? Tudi v njej ne uživam.
Ne morem tako hitro.
- Ampak star sem 75 let. - Potrebujete pomoč?
Ne, hvala.
In morda je čas, da si razširim obzorja.
O bog.
Prvič sem slonu segel v rit.
Fino pa je,
da bivam v izjemnih hotelih.
Olala, veličastno je.
Toda zato sem moral privoliti, da bom raziskal njihovo okolico.
- Previdno. - Ne me basat.
- Lepa gora. - Ognjenik je.
Ognjenik?
Svet, ki sem se mu izogibal vse življenje.
Sadie.
O bog.
Vesel bom, če bom preživel.
Nikoli več ne bom pil vodke s kakšnim Fincem.
Sem nad severnim tečajnikom in sprašujem se, zakaj.
Zime ne maram.
Ne smučam. Ne drsam.
Tudi snežnih kep ne delam več.
FINSKA
Območje je lepo.
Še sreča, ker od mraza ne morem zapreti oči.
Ne maram skrajnosti.
In to je huda skrajnost.
Ledena divjina Finske.
Nekateri menda prihajajo sem občudovat naravna čudesa,
kot sta poletno polnočno sonce
in severni sij, ki razsvetljuje zimsko nebo.
Jaz pa se čudim samo enemu.
Odrevenelim okončinam.
- Ej, Eugene. - Zdravo.
Kaisa. Pozdravljeni.
Pozdravit me je prišla vodnica Kaisa.
Komaj sva se spoznala, vendar čutim, da govoriva isti jezik.
- Aha. - Rekla sem:
"Toplo pozdravljeni na Finskem in Laponskem."
Lepo, da toplo pozdravljate.
Finska leži na severu Evrope. Divja je kot Teksas,
ampak tu ne boste srečali kavbojev.
Sem na Laponskem, na skrajnem severu države.
Temperatura se tu spusti do 50 pod ničlo.
Motorne sani so menda najboljše prevozno sredstvo.
To je samo sneg.
Tako se tukaj potuje, kajne?
Čeprav mogoče ni najudobnejše.
V to smer zavijava. V to.
- Zelo dobro... - To je praktičen podatek.
- ...skrbite zame. - Skrbim... Ja.
Kaisa, tako visoko na severu še nisem bil.
Gotovo vam bo všeč, ko boste odkrili čarobnost naše narave.
Ste že slišali za finski sisu?
- Ne. - Sisu pomeni neomajnost.
Sisu je torej...
Pogum in odločnost?
Ja.
Lepo bi bilo, če bi se poglobili v finsko kulturo
in našli svoj sisu.
Iskal ga bom.
Ne vem pa, ali ga bom tudi našel.
Veste kaj, sisu naj išče kar Kaisa.
Jaz bom oprezal za hotelom in vročo kopeljo.
Na srečo sta na obzorju.
Hotel so poimenovali Arctic TreeHouse.
Dobrodošli v hotelu Arctic TreeHouse. Izvolite.
Lastnica je domačinka Katja.
Apartma vas že čaka.
Od tukaj menda lahko imenitno opazujete severni sij.
Hotel je namenjen ljudem, ki radi doživljajo nove stvari.
Ampak upam, da bodo sprejeli tudi mene.
Vsi apartmaji so obrnjeni v severno nebo,
da imate kar največ možnosti, da vidite severni sij.
Dobim denar nazaj, če ga ne bom videl?
Naravni pojav je. Torej nekoliko muhast.
- Pojavi se, ko se hoče. - Pojdiva pogledat.
Seveda.
Samo poglejte.
Kad je globoka skoraj tri metre.
Ja. Lahko ste krepostni
ali pa uživate v razgledu in ste bolj...
Kako naj rečem? Eksperimentalni.
Veste, v nasprotju z večino se bom verjetno odločil za krepostnost.
To pomeni, da bom spustil žaluzije.
Tu pa je vaša zasebna savna.
- Sijajno. - Ja.
Finci se po savnanju povaljamo po snegu.
To požene kri po telesu.
Vse bom enkrat poskusil.
Morda ne na tem potovanju, ampak enkrat. Nekoč.
Uživajte.
Hvala.
Sem že bolj navdušen.
In tudi prste na nogah spet čutim.
Raje imam toplo podnebje,
ampak to je prijetna sprememba.
Bomo videli, kako močen bo moj sisu na tem potovanju.
Vsekakor pa se bom potrudil na vso moč in počel stvari,
ki jih sicer ne.
Žal to vključuje tudi gibanje na prostem.
V snežnem metežu.
Nikoli me ne opisujejo kot žilavega in odpornega,
ampak brez tveganja ni nič.
Poskusil bom eno najljubših prostočasnih dejavnosti Fincev,
ribolov na ledu.
Tehnike me bosta učila krajevni kmet Allu in njegov šestletni sin.
Ej. Pozdravljeni.
Zdravo. To je pa gotovo mali Allu.
- Taisto. - Taisto.
Komaj čaka, da začnemo ribariti.
- Jaz še nisem lovil rib. - Nikoli?
Nikoli.
Preizkusila bova zelo staro ribolovno tehniko.
Morda bova ujela ostriža. Narediti morava luknjo. Boste poskusili?
- Kako mi gre? - Kar dobro.
Uživate?
- Dobro vam gre. - Aha.
Ne skrbite.
Nisem pričakoval, da bom moral led prevrtati ročno.
Če tega niste vajeni, je zelo naporno.
- Vam pomagam? - Ne, saj bom.
Za koga manj sposobnega
bi bil to trd oreh, jaz pa sem končal, kot bi mignil.
Samo še izvlečete.
Hitro.
Vidite? Večji kerlc sem, kot se zdi.
No, poglejte.
Dvignete deset centimetrov nad dno.
Ko kaj začutite, povlečete.
Ali kaj čutite?
Ja, da me bo vsak hip fršlok.
Taisto je ulovil ribo. Ostriža.
Mladim gre to bolje od rok.
- Še enega. - O bog. Kaj se dogaja?
Boljšo palico ima.
Tretjega.
Dobro. To je... Veste, kaj? Samo važi se.
Taisto je pravi važič.
O ja. Ta je četrti.
Ne pravim, da je prehitro dozorel, ampak...
Tole je... Sol na rano.
Ja, sol na rano.
- Vse to je... - Velik je.
Dobro. To je... "Oči, še enega imam."
Ni še končal.
"Oči, še eden."
- Preprosto je. - Ja. Sploh me ni sram.
Mulo mi gre na živce.
- Dvignite. Pa je! - Pa je!
Ta je vaš.
Ne kličite več. Imamo zmagovalca.
- Odlično. - Bravo, Taisto.
Kako se počutite?
- Kot da sem ujel ribo. - Sijajno.
Če je pa vprašal.
Ribe, ki sva jih ujela s Taistom, bodo za predjed.
Allu pa hoče uloviti glavno jed.
Takole.
Koliko tehta?
- Samo kilogram in pol. - Kaj?
V tem jezeru so desetkrat večje.
Rad opazujem Alluja.
Videli ste, kako veliko ribo je ulovil.
Ve, kaj počne.
Ojej, zdaj bo.
Ne?
Ne verjamem, da bom še kdaj lovil ribe.
Toda če to obvladate...
To je umetnostna zvrst.
Ampak ne moja.
Vsi ti napori so me zlakotili.
Na srečo duham večerjo.
Vonjave pa žal prihajajo iz šotora.
Želim si, da bi toplo žarenje videl v njem.
Pozdravljeni.
Lastnika hotela Katja in njen mož Ilkka sta me povabila na večerjo.
- Pozdravljeni. - Pozdravljeni.
Lepo je. Samo poglejte.
To je kota, zelo finska zadeva.
Zelo tradicionalna.
To ima veliko Fincev. Uporablja se za kuhanje, zlasti poleti.
Kot žar na vrtu.
- Ja. - V koto greste?
Ja. Finska tradicija je tudi, da si gostje kuhajo sami.
Zato vas vabiva, da nama nocoj pomagate kuhati.
Če vama je vseeno, kakšnega okusa bo jed...
- Seveda. - Prav.
Menda bom počel nekaj zelo finskega.
Radoveden sem. In na trnih.
To je file severnega jelena.
Nekakšno superživilo.
- Severnega jelena bomo jedli? - Ja.
Če sem iskren, ga nočem jesti.
Pri hrani sem precej zadržan.
Nimam pustolovske žilice.
To bo zame zelo zanimivo.
Severnega jelena še nisem jedel. S strahom ga bom pokusil.
To o strahu je držalo.
Ta sisu, o katerem poslušam...
Kolikor razumem, je povezan s pogumom in odločnostjo.
Ja, prav razumete.
Pomeni, da se ne vdate.
- Dobro. - Pogum in notranja moč.
No, zame sisu pomeni,
da bom pojedel file severnega jelena.
Eugene, sedite, prosim.
Moja prva finska jed.
Ja.
- In zdaj sisu. - Uživanje napol surovega severnega jelena.
Da je meso napol surovo, bi lahko zamolčali.
Severni jelenček na krožniku je v meni ubil božično veselje.
No, pa dajmo.
Ni slabo.
Topi se v ustih.
- Res je. - Ja.
Krasen prvi korak.
Zelo me je imelo, da bi rekel: "Vesta kaj? Severnega jelena bom preskočil."
Sisu, ponavljanje, kako je treba biti pustolovski...
Odlično je.
Hrana iz divjine. Vemo, od kod prihaja.
Tudi divjine ni treba omenjati.
Res ne.
Samo pogoltniti poskušam.
Nove izkušnje so boljše od nobenih.
To si bom prigovarjal na tem potovanju.
Nazdravimo vašemu sisuju. Notranjemu sisuju.
Kaj še naj poskusim med svojim mujenjem tukaj?
Imava dobra prijatelja, Aksano in Anntija.
Nekaj haskijev imata.
- Kako se vam zdi? - Super.
Ampak jih ne bomo pojedli, ne?
Smejeta se, ampak nista zanikala.
Po prvi noči na Finskem
mi je zjutraj v ušesih še vedno odmeval smeh...
Postalo je jasno, zakaj.
Finci zadnjih pet let veljajo za najsrečnejši narod na svetu.
Mene najbolj osreči vroča čokolada.
Iskrena, brezumna sreča drugih pa v meni sproži tesnobo.
Sem v deželi najsrečnejših ljudi na svetu.
Za to gotovo obstaja razlog.
Ne verjamem, da je lahko nekdo ves čas srečen.
Da se zbudi in je srečen.
Nekaj ga mora osrečiti.
To bom raziskal.
Vem, koga vprašati o sreči.
Moškega, ki se smehlja, tudi ko trebi ščuko.
- Zdravo. - Kako ste?
- Odlično. - Koliko lepih živali je tu!
Nekaj posebnega so.
Allu ni le mojstrski ribič.
V njegovi družini redijo severne jelene že pet rodov.
Moj sovražnik Taisto bo šesta generacija.
To je tradicija naše družine. Vzrejamo jih zaradi mesa.
Uporabimo vse od glave do repa.
Moja jakna je stara dobrih deset let. Iz jelenove kože je.
To je jelenovina?
- Ja. - Dobro.
Šla bova nakrmit severne jelene. Nesite to k sanem.
Prav.
Eugene, če potrebujete pomoč, recite Taistu.
- Kar gor. - Kaj?
Zadaj se usedite. Tu imate jelenovo kožo.
Šestletnik bo torej sedel spredaj,
jaz pa na vozu.
Hočete, da...
Kako se sedi tukaj?
Ja. V naročje.
Prav.
- Pripravljeni? - Ja.
Priden.
Menda je na Laponskem več jelenov kot ljudi.
Družbo imamo.
Dokler se nisem obrnil, nisem verjel.
Upam, da ne krivijo mene za smrt sorodnika,
ki sem ga jedel sinoči.
Primite vrečo lišajev.
- Ja. - Raztrosite jih.
Pridite jest!
Pridite jest.
Na, ljubček. Poglejte.
Svojega severnega jelena krmim.
Pravi srčki so. Izjemno prikupne živali.
Zelo žalostno, da nekateri končajo na krožniku.
Sladica!
To pa ni od muh.
Način življenja je.
Lovimo jih v divjini. Šele po več letih spoznate, kako se vedejo.
Zato je to družinska tradicija
in zato je vaše življenje drugačno od mojega.
- Lovim, da imam kaj jesti. - Ja.
Večina ljudi v velikih mestih pa je v lovu za denarjem.
- To je nekaj drugega. - Ja.
- Me razumete? - Ja. To vzbuja zadovoljstvo.
Ko pridete krmit živali, občutite naravo.
To mi je všeč pri mojem delu. Gozd in živali.
Zato smo najsrečnejši. Če ste žalostni, lahko objamete drevo in se spet smehljate.
Osrečuje jih samozadostnost, se mi zdi.
Da si gredo večerjo ulovit.
Res je osupljivo.
Jaz grem v trgovino po zamrznjene jedi.
Finci so radi na prostem.
Tukajšnji zrak je med najčistejšimi na svetu.
Tri četrtine države prerašča gozd.
Ljubijo naravo, a prevoz na pasji pogon vseeno ni množičen.
Toda moje sani bodo vlekli haskiji.
Upam, da so prijazni.
Jaz ne bi bil, če bi moral vleči sani z nekom na njih.
Je kdo doma?
Nobenega haskija ne vidim.
Aksana?
Moja gostiteljica ima na sebi...
V copatih ste.
- Greste spat? - Ja.
Vzemite cepin in izkopljite luknjo.
Med prebijanjem ledu me prešine, kaj načrtuje Aksana.
- Torej... - Pokazala vam bom.
Ja?
- Duhoviti ste. - Dobra šala.
- Noter greste? - Ja.
O bog. Saj ne morem verjeti.
- Ampak... Ojej. - Škoda, da je odprtina tako majhna.
- V redu. - In potem se sprostite.
Uživate. Dihate.
Verjel vam bom na besedo.
Aksana, to je noro.
Naredite to vsak dan?
- Ja, vsako jutro. - Vsak dan.
- In v tem uživate? - Ja, prijetno je.
In osrečuje me.
Najprej se moram vsako jutro zbuditi.
- Ja. - In...
Pozimi je zelo temno.
Kaj pa močna kava?
- Prebudila bi vas. - Ne pijem kave.
Aja.
- Pojdite v hišo in se pogrejte. - Hvala.
Noro.
Znanost pravi, da ledena voda v človeku sproži slap hormonov za srečo.
Znanost spoštujem, a tega vseeno ne bom naredil.
Jaz si raje privoščim kavo.
To osreči mene.
Skok v luknjo v ledu je zame nasprotje sreče.
Drugi Aksanin vir sreče razumem veliko bolj.
Tole druščino.
Všeč mi je, kako dremajo na strehi.
To je zbor.
Vlečejo sani in lajajo v štiriglasnem sozvočju.
To je že bolj zame.
V pasji družbi se nikoli nimate slabo.
Če me kaj muči, pridem sem in potem sem srečna.
Dobro.
- Dobro. - Vstopite sklonjeni.
- Dajte. - Dobro.
Kakšno jezero!
Kako dolgo bo zamrznjeno?
- Upam, da do konca naše vožnje. - Držimo pesti.
Na sani naj stopim?
Vi boste vozili.
- To hočete? - Ja.
Lahko se bo slabo končalo.
- Aha. - Zmorete. Vem.
"Prepričan sem, da zmorem,"
- je naivno rekel. - Ja.
Aksana hoče, da vozim jaz.
Glavni sem.
To mi ni všeč.
Ampak zbral bom svoj notranji sisu in poskusil.
Zelo preprosto je.
Krmilite s težo.
Če hočete zaviti levo, prenesete težo na levo sanico.
- Ampak stezo poznajo? - Ja.
Upajva, da bodo ostali na njej.
Ja, za to gre.
- Ne bom vedel, če so zavili iz smeri... - Ja.
...dokler ne bomo pri nekom v dnevni sobi.
- Ja. Poskusite. - Naj...
- Samo še... - Ne. Ja.
Podobno je plesu.
Ste me kdaj videli na plesišču?
Bomo videli, ali me psi sploh kaj spoštujejo.
Verjetno ne.
Če bova po koncu vožnje še vedno cela,
bo to uspeh.
Pa dajmo.
Lepo vas je bilo spoznati.
Dobro.
O bog.
Tečejo lahko s hitrostjo 50 km/h.
Kako se po pasje reče "počasneje"?
- Se nagnem levo? - Ja.
Zdaj lahko upočasnite in se nagnete desno. Ja, bravo.
- Kako nama gre? - Zelo dobro.
V redu.
Haskiji, vlecite!
Za zdaj je vse v redu.
Psi me spoštujejo!
Res sem krmaril sani.
Super je.
Počutil sem se kot Ben Hur.
V redu.
To.
Super je.
Sijajno. Uživam.
Finci so nekaj odkrili.
Mogoče pogum za novosti res prinaša veselje.
Kako jih ustavim?
Ojej.
- Bravo. - Super je bilo.
- Noro je. Hitro. - Ja.
Aksana, hvala. To je bilo nekaj posebnega.
- Tudi jaz sem uživala. - Fino.
Tako se že dolgo nisem zabaval.
Iskreno.
Kanadčan sem in sreča ni nekaj vsakdanjega.
Prej čemernost.
Ta občutek je drugačen.
Mogoče je to sisu?
Ilkka me je v hotelu zvečer povabil na kozarček.
Ti so vaši.
Oziroma pet kozarčkov.
Na Finskem je alkohol resna zadeva. Zlasti če ga zmanjka.
Okej.
Pokusila bova pet vrst vodke.
To je finska narodna pijača.
Finci smo. Povprečno popijemo samo štiri kozarčke na osebo.
Spravili me boste v težave.
Ilkka mi je naštel rastline, iz katerih Finci varijo vodko.
Med njimi so krompir, ječmen in rž.
Hoče, da pokusim vse.
Rad bi, da poskusite najti posamezne prvine okusa.
Okus po dimu...
Čutim samo močen okus jutrišnjega obžalovanja.
Ilkka je zelo zabaven.
Izžareva to, čemur pravijo "najsrečnejši ljudje na svetu".
Mogoče je povezano z vodko.
Vrnil se bom k številki tri, ker moram še enkrat preveriti.
Pokušnja vodke mi je pisana na kožo.
Prvič, pod streho sva.
Drugič, pijeva vodko.
V sebi sem začutil več finskega duha.
Srečen sem.
Po petih vodkah me je prešinilo.
Nekaj ima za bregom.
Rad bi, da se mi jutri pridružite še pri nečem zelo finskem.
Jasno.
Izkušnja je za Fince tako značilna
- kot vodka. - V redu.
- Dobro. - Prav. Zaupam vam.
Ne vem, v kaj sem privolil.
Kaj bova počela jutri?
Najslabše, kar se lahko zgodi...
Velja. To je moj sisu. Naredil bom, kar boste hoteli.
Ali pa ne. Ampak to bo moj sisu.
Potrudil se bom, da se to ne bo zgodilo.
- Mimogrede, ste videli severni sij? - Nekaj mi govori, da ga bom nocoj.
Tudi če le kot privid.
Kje je?
Preveč ga poveličujejo.
Nobenega sija ni.
Naspati se moram.
Moj zadnji dan na Laponskem.
Zbudil sem se z medlim spominom na to, da sem privolil v nekaj nespametnega.
- Ilkka. - Zdravo, Eugene.
- Lepo vas je spet videti. - Ste pripravljeni zaupati Fincu?
Prepuščen sem vam na milost in nemilost.
Dlje ko voziva, bolj sem na trnih.
Zdi se, da greva globoko v divjino.
Cesta bo čedalje ožja.
Zadnji kos poti bova morala pešačiti.
Ni res.
Niti malo vam ne zaupam.
Finska mi je že začela ugajati...
- Veste, to je najbolj finska izkušnja. - Aha.
Ilkka mi hoče zlomiti duha.
- Ampak... - Ilkka.
Še eno zamrznjeno jezero.
Počasi mi postaja jasno, kaj sledi.
Ko boste skočili noter, boste znali prav vse finske psovke.
Ampak v vodo vas bomo spravili varno.
- Varno? - Ja.
Zadnja priložnost, da si premislite.
- Izkoristil jo bom. - Izvolite.
Ta kombinezon bo poskrbel, da mi bo toplo in da bom ostal suh.
Veste, kako se to še doseže?
Tako da ne greste v ledeno jezero.
Bolj neprijetno se že ne bi mogel počutiti.
- Ilkka. - Ja?
Nikoli več ne bom pil vodke s kakšnim Fincem.
Rad bi stekel stran, ampak me kombinezon ovira.
Pod vodo so štiri stopnice.
- Aha. - Glavo držite pokonci in samo...
Ja, očala sem načrtno obdržal.
Brez njih bi bil videti smešen.
- Pridite. Zmorete. - Aha.
- Ojej. - Usedite se.
Sem imel prav?
Zaupajte Fincu.
Sploh ni slabo, Ilkka.
- Se zdaj počutite kot Finec? - Bolj kot delfin.
Tole je imenitno.
Iskreno.
- Super idejo imam. - Ja?
- Počakava na severni sij? - Jaz imam boljšo.
Povejte.
Še ena tekma v pitju vodke.
Sisu. Za nekaj se odločite in potem to izpeljite.
Po nekaj prigovarjanja, seveda.
Potrepljal se bom po hrbtu
in si za sisu dal čisto desetko.
Lebdenje v ledeni vodi je zabavno.
Tako toplo mi na Finskem še ni bilo.
In tudi tako srečen še nisem bil.
Nerad priznam, da sem sprva do Finske čutil
leden odpor.
Toda v minulih treh dneh sem se odtajal.
Zdravo.
- Zdravo. - Živjo.
Za slovo sem se pridružil rejcu severnih jelenov Alluju
in njegovim delavcem na svoji zadnji finski večerji.
Na srečo na jedilniku ni severnega jelena.
Jemo polpete iz ščuke, ki jo je Allu ujel zadnjič.
- Hrano si lovite sami.
- Vse leto. - Pozimi, poleti.
Na Laponskem verjetno ni veliko dostavljavcev hrane.
- Živite preprosto. - Ja.
- Posvečate se pomembnim stvarem. - Ja.
Kako bi to povzeli v treh besedah?
- Družina? - Zelo je pomembna. Ja.
- Dobro. - Narava.
Živali.
- Družina, narava... - Ja.
- Živali. - ...živali.
Ja. Samo to potrebujemo.
O Finski nisem vedel ničesar.
O Laponski tudi ne.
Niti tega, kje je.
Odhajam pa z znanjem o tukajšnjih prebivalcih,
njihovem delu in o tem, kaj je zanje pomembno.
Srečni so tudi zato, ker živijo preprosto.
Še vi v treh besedah povzemite, kaj je pomembno za vas.
- Najpomembnejša je družina. - Ja.
Hrana.
In golf.
Vem, da zveni plehko.
Ja.
Zime še vedno ne maram,
ampak za Fince sem se nekoliko ogrel.
Nimam pustolovskega duha.
Zato je to, da počnem stvari, ki jih sicer ne bi,
nekaj neverjetnega.
Očitno le imam sisu.
Kako rečete "na zdravje"?
Skoraj.
Na mojem nagrobniku bo pisalo:
"Tu leži moški, ki je nad severnim tečajnikom plaval v ledeni vodi."
Prevedla Polona Mertelj