En stor filosof sa en gang: "Verden er en bok,
og de som ikke reiser, leser bare én side."
Jeg må si
at jeg har lest noen sider, og jeg liker ikke boken noe særlig.
Av flere grunner gleder jeg meg ikke til å reise.
Når det er kaldt, er det ukomfortabelt.
Isbading naken?
- Ja. - Det er en fantastisk invitasjon.
Når det er for varmt, vel... Jeg er ukomfortabel.
Jeg kan ikke løpe så fort.
- Men jeg er 75 år. - Trenger du hjelp?
Nei takk.
Og kanskje det er på tide å utvide horisontene mine.
Å, herregud.
Første gangen jeg har hatt neven i en elefantrumpe.
Det positive er at jeg bor på noen fantastiske hoteller.
Du store min. Dette er spektakulært.
Ulempen er at jeg har gått med på å utforske det som er utenfor.
- Forsiktig. - Sier du det?
- Vakkert fjell. - Det er en vulkan.
Er det en vulkan?
En verden jeg har unngått hele livet.
Sadie.
Herregud.
Bare å overleve ville vært fint.
Dette er siste gangen jeg drikker fem vodka med en finne.
Jeg er ved Polarsirkelen, og spørsmålet mitt er hvorfor.
Jeg er ikke en vinterperson. Jeg går ikke på ski, står ikke på skøyter.
Jeg lager ikke engang snøballer lenger.
Det er et vakkert sted. Jeg er litt glad for at øynene er frosset fast åpne.
For en mann som ikke liker ekstremiteter, er dette så ekstremt som det kan bli.
Finlands isdekte villmark.
Jeg har hørt at folk drar hit for å bli blendet av naturens underverker,
som solen som aldri går ned i sommermånedene,
og nordlyset som lyser opp vinterhimmelen.
Men det eneste som blender meg nå,
er mangelen på følelse i ekstremitetene mine.
- Hei, Eugene. - Hei.
Jeg heter Kaisa. Gleder meg.
Den lokale guiden, Kaisa, tar imot meg,
og selv om vi nettopp har møttes, merker jeg at vi snakker samme språk.
Jeg sa:
"Du ønskes varmt velkommen til Finland og Lappland."
Jeg liker: "Du ønskes varmt velkommen."
Finland, nord i Europa, er halvparten så stort som Texas,
men jeg antar at de har færre cowboyer.
Jeg er i Lappland, den nordligste delen av landet,
der temperaturen faller til minus 46,
og en snøscooter visstnok er det beste framkomstmiddelet.
Det er bare snø.
Dette er vel den eneste måten?
Men kanskje ikke den mest komfortable.
Vi lener oss denne veien.
- Du tar... - Dette er praktisk informasjon.
- Du tar godt vare på meg. - Jeg tar... Ja.
Dette er det nordligste jeg noensinne har vært.
Du vil sikkert elske det når du ser magien i naturen vår.
Har du hørt om finsk sisu?
- Nei. - Sisu er som at vi aldri gir opp.
Så sisu er... tæl og besluttsomhet?
Det er det.
Det ville vært fint om du dykket dypt inn i finsk kultur
og fant din egen sisu.
Jeg skal lete etter den. Om jeg finner den, er en annen sak.
Kaisa kan lete etter sisu.
Jeg skal holde øynene åpne etter et hotell og et varmt bad.
Heldigvis er det et i horisonten.
De har kalt det The Arctic TreeHouse.
Velkommen til The Arctic TreeHouse Hotel.
Den lokale finnen, Katja, er eieren.
Suiten din venter.
Dette stedet har visstnok utrolig utsikt til nordlyset,
og det er skapt for folk som elsker nye erfaringer.
Men jeg håper de tar imot meg også.
Alle disse suitene er rettet mot himmelen i nord,
sånn at du har den beste muligheten til å se nordlyset.
Får man avslag hvis nordlyset ikke kommer?
Det er et naturfenomen. De er litt lunefulle.
- De avgjør når de dukker opp. - La oss ta en titt.
Ja, selvsagt.
Se på dette.
Badekaret ser to og en halv meter dypt ut.
Ja. Du kan gjøre det på den bluferdige måten,
eller nyte utsikten og være mer...
Hva sier jeg? Eksperimenterende.
Jeg tar sjansen her og sier at jeg trolig velger den bluferdige.
Og når jeg sier "trolig", mener jeg "hold gardinen lukket".
Her borte er din private sauna.
- Jeg elsker den. - Ja.
Det vi finner gjør etter saunaen, er å rulle rundt i snøen.
- Det er bra for blodsirkulasjonen. - Jeg prøver alt én gang.
Kanskje ikke på denne turen, men en gang, som de sier.
Ha det hyggelig.
Takk.
Jeg begynner å bli mer entusiastisk,
og jeg begynner å kjenne tærne mine igjen.
Jeg foretrekker et varmere klima, men dette er en fin forandring.
Vi får se hvor langt sisuen min går på denne turen.
Men jeg skal definitivt gjøre mitt beste for å prøve ting
som jeg vanligvis neppe ville prøvd.
Dessverre vil det bety å gå ut igjen...
...og inn i en snøstorm.
"Tøff" og "barsk" er to ord som aldri er blitt brukt til å beskrive meg,
men den som intet våger, intet vinner.
Jeg skal prøve et av finnenes favorittidsfordriv,
isfiske.
Og den som skal vise meg knepene, er bonden Allu og hans seks år gamle sønn.
Hei! Hyggelig å hilse på deg.
I like måte. Dette må være vesle Allu.
- Taisto. - Taisto.
Han er ivrig etter å fiske.
- Jeg har aldri fisket. - Aldri?
Aldri fisket. Nei.
Vi skal teste gammeldags stangfiske og håpe på å få abbor.
Vi må bore et hull. Vil du prøve?
- Hvordan er dette? - Høres bra ut.
Morer du deg?
Du er flink.
Slapp av.
Jeg ventet ikke å bore manuelt gjennom isen.
Det krever mye om man ikke er vant til det.
- Trenger du hjelp? - Nei, jeg fikser det.
For en med dårligere evner
ville det kanskje vært en hard oppgave, men det gikk på en, to, tre for meg.
Vi er klare. Og så opp.
Fort.
Ser dere? Tøffere enn jeg ser ut.
Ok, som du ser.
Du løfter rundt ti centimeter over bunnen. Når du kjenner noe, drar du opp.
Kjenner du noe?
Jeg tror jeg kjenner et hjerteinfarkt.
Tiesto tok en fisk. En liten abbor.
Dette er åpenbart for de unge.
- Enda en. - Herregud. Hva er det som skjer?
Han har den beste stangen.
- En tredje. - Vet du hva? Nå briljerer han bare.
Tiesto briljerer, ja.
Ja. Fjerde.
Jeg sier ikke at han skryter, men...
Han bare... Han hoverer.
Han hoverer litt.
- Dette... - En stor en.
Ok. Dette er som...
"Jeg fikk en til."
- Det kommer flere. - "Fikk en til, pappa."
"Fikk en til, pappa."
- Så lett. - Lett, ja. Jeg er slett ikke flau.
Gutten begynner å irritere meg.
- Opp. Sånn, ja! - Sånn, ja!
Denne er din.
Vi stopper der. Vi har en vinner.
- Veldig bra. - Sånn, ja, Tiesto.
Hva føler du nå?
- Jeg føler at jeg tok en fisk. - Bra.
Vel, han spurte.
Mens fiskene Tiesto og jeg tok holder til hors d'oeuvrene,
er Allu ivrig etter å hale inn hovedretten.
Skal vi se.
Hvor mange kilo er den?
Den er bare en og en halv. De kan bli ti ganger større i denne innsjøen.
Det er fascinerende å se på Allu.
Dere så størrelsen på fisken han tok.
Mannen vet hva han gjør.
Se nå, ja.
Ja?
Jeg tviler på at jeg vil fiske igjen.
Men for de som er dyktige, er det en kunst som bør beundres.
Av andre.
Anstrengelsene har vekket appetitten.
De gode nyhetene er at jeg kan lukte middag.
De dårlige nyhetene er at det kommer fra et annet telt.
Jeg skulle ønske det kom mer varme fra innsiden.
Hallo.
Jeg er blitt bedt på middag
med hotelleierne Katja og mannen hennes Ilkka.
- Hyggelig å hilse på deg. - Godt å være her. Se på dette.
Dette er en kota, og den er veldig finsk. Den er veldig tradisjonell.
Mange finner har disse, og de brukes til matlaging,
særlig om sommeren.
Det er som grilling i hagen. Du går inn i en kota.
Ja. Det er også tradisjonelt i Finland å be gjestene lage sin egen mat.
Så vi ber deg hjelpe oss med matlagingen i kveld.
Hvis dere ikke bryr dere om hvordan maten smaker...
- ...så er jeg den rette. - Ok.
Jeg blir fortalt at jeg får noe veldig finsk.
Jeg er spent og nervøs.
Dette er reinsdyrfilet.
Det er en slags supermat.
- Skal vi spise reinsdyr? - Ja.
Jeg vil ikke spise reinsdyr for å være ærlig.
Jeg er konservativ med hva jeg liker, for jeg har ikke en eventyrlysten gane.
Så dette blir interessant.
Jeg har aldri smakt elg eller reinsdyr, så jeg er spent på å smake.
Spent var sant.
Så dette sisu jeg har hørt om.
Så vidt jeg forstår det, er det tæl og besluttsomhet.
Ja, du har skjønt det. Det betyr at du ikke gir opp.
- Ok. - Mot og den indre styrken.
Sisu blir for meg
å komme gjennom en reinsdyrfilet.
Sitt ned, Eugene.
Mitt første finske måltid.
Ja.
Og nå sisu.
Å spise halvrått reinsdyrkjøtt.
Du trengte ikke å si "halvrått".
Tanken på å spise reinsdyr dreper julen for meg nå.
Ok, da prøver jeg.
Ikke verst.
Det smelter.
- Det smelter. - Ja.
Dette er et godt første steg.
Jeg er fristet til å si: "Vet dere hva? Jeg står over reinsdyret."
Men med alt snakket om sisu, må jeg prøve.
Dette er virkelig godt.
Og det er vilt. Vi vet hvor det kommer fra.
Igjen, du trenger ikke å si "vilt".
Du trenger ikke å si "vilt". Jeg prøver... Jeg får det ned.
Å få nye erfaringer er bedre enn å ha ingen erfaringer.
Og det skal jeg bruke som et mantra på denne turen.
Drikk på din sisu. Din indre sisu.
Hva mer foreslår dere at jeg prøver mens jeg er her?
Vi har noen gode venner, Aksana og Anthony.
De har huskyer.
- Hvordan høres det ut? - Veldig bra,
men vi ender vel ikke med å spise husky?
De ler, men de sa ikke nei.
Etter min første natt i Finland
har jeg våknet til lyden av latter ringende i ørene...
...og det viser seg å være en grunn til det.
De siste fem årene
har finnene blitt kalt det lykkeligste folket i verden.
Ingenting sier lykke mer enn denne varme sjokoladen,
men jeg blir nervøs over folk som er veldig lykkelige. Sinnssykt lykkelige.
Tanken på at du er i landet til det lykkeligste folket i verden,
det må være noe i det.
Jeg kjøper ikke at noen bare kan være lykkelige hele tiden.
Våkne og være lykkelige.
Noe må gjøre deg lykkelig.
Jeg vil grave litt til i det.
Og jeg vet hvem jeg skal spørre om lykke.
En mann som smiler selv mens han sløyer en abbor.
- Hei. - Står til?
- Veldig bra. - Se på disse flotte dyrene.
De er unike.
Allu er ikke bare en dyktig fisker.
Han er også reinbonde av femte generasjon.
Og min nemesis, Tiesto, skal bli den sjette.
Dette er familietradisjonen min. Vi aler dem opp for kjøttet.
Vi bruker alt fra hodet til halen.
Jakken min er mer enn ti år gammel. Den er av reinsdyr.
Er det reinsdyr?
- Ja. - Ok.
Nå skal vi fôre reinsdyr. Hold denne og ta den med til sleden.
Greit.
Trenger du hjelp, så si ifra til Tiesto. Han vil hjelpe deg.
- Sett deg i. - Hva?
Sett deg bak. Jeg tar med et reinsdyrskinn til deg.
Så seksåringen får sitte foran mens jeg er bak i turistklassen.
Du vil at jeg...
- Hvordan sitter man her bak? - På knærne.
Ok.
- Klar? - Ja.
Flink bisk.
De sa at det er flere reinsdyr enn folk i Lappland.
Vi har selskap.
Jeg trodde dem ikke før jeg så bak meg.
Jeg håper ikke de klandrer meg for tapet av fetteren,
som jeg kan ha spist i går kveld.
Ta denne sekken med lav.
- Ja. - Og spre det overalt.
Middagstid!
Middagstid.
Her, jenta mi. Se på dette.
Jeg fôrer reinsdyrene mine. Ja.
De er så nydelige. De er så søte dyr.
Det er trist at noen av dem ender på en tallerken.
Dessert!
Dette er jammen noe.
Det er en livsstil.
Fanger man dem i naturen, tar det mange år å lære hvordan de oppfører seg.
Derfor er det en familietradisjon og det som er forskjellen på ditt og mitt liv.
- Jeg jakter på noe å spise. - Ja.
De fleste i store byer jakter på penger.
- Det er annerledes. - Nettopp.
- Forstår du hva jeg mener? - Ja, for dette er veldig givende.
Du kan føle naturen når du kommer for å fôre dyrene.
Det er det jeg liker med arbeidet mitt, skog og natur.
Det er derfor vi er lykkeligst.
Blir du trist, kan du klemme et tre, og så smiler du igjen.
Å leve av jorden er det som gjør dem lykkelige, tror jeg.
Å gå ut for å jakte på middagen din.
Det er virkelig fantastisk.
Meg? Gi meg et supermarked med en frossenavdeling.
Finner elsker naturen.
De har noe av verdens reneste luft, og landet består av tre fjerdedeler skog.
Trass i kjærligheten til naturen venter du kanskje ikke å reise med hund.
Men jeg skal kjøre hundespann.
Jeg håper de er godlynte hunder.
Hvis jeg måtte trekke en slede med noen i, ville jeg neppe vært det.
Hallo.
Men jeg ser ingen huskyer.
Aksana?
Og verten min ser ut til å være kledd...
Du har på deg tøfler.
- ...for sengen? - Ja.
Du kan lage hullet for meg.
Mens vi knuser isen, begynner jeg å skjønne hva Aksana planlegger.
- Så... - Jeg først, så kan du gjøre det.
Ja?
- Det er morsomt. - God spøk.
- Går du i? Du går i. - Ja.
Herregud. Jeg fatter ikke at du gjør dette.
- Men... Herregud. - Det er synd at det er så lite.
- Ok. - Og så kan du slappe av.
Nyte det. Puste.
Jeg tror deg på ditt ord.
Dette er galskap.
Gjør du dette hver dag?
- Ja hver morgen. - Du gjør det hver dag.
- Og nyter du det? - Det er veldig deilig.
Og det gjør meg lykkelig, så derfor.
Jeg må våkne hver morgen.
- Ja. - Særlig om vinteren er det veldig mørkt.
Hva med en kopp sterk kaffe?
- Ville det fungert? - Jeg drikker ikke kaffe.
Du drikker ikke kaffe.
- Gå inn. Få i deg varmen. - Takk.
Galskap.
Vitenskapen sier at isvann fyller deg med lykkehormoner.
Jeg respekterer vitenskap, men jeg vil ikke gjøre dette.
For meg er det en fin kafé.
Det ville gjort meg lykkelig.
Å hoppe i et hull i isen ville vært det motsatte av å gjøre meg lykkelig.
Aksanas andre kilde til glede kan jeg forstå bedre.
Det er disse her.
Jeg liker hvordan de småblunder på takene.
Der er koret.
Ikke bare trekker de sleder, de bjeffer i firstemt harmoni.
Dette kan jeg like.
Man har ikke en dårlig dag når man er med hundene.
Uansett hva du føler, går du hit, og etter det er du lykkelig.
Ok.
- Ok. - Du kan gå, og pass hodet.
- Gå. - Ok.
Se på denne innsjøen.
Hvor lenge forblir den frosset?
- Forhåpentligvis til vi har kjørt. - Vi håper det.
Sitte i sleden?
Du kan kjøre.
- Vil du at jeg skal kjøre? - Ja.
Dette kan ende dårlig.
Du klarer det. Helt sikkert.
"Jeg er sikker på at jeg kan det",
- sa han uvitende. - Ja.
Aksana vil at jeg skal kjøre.
Jeg bestemmer.
Jeg er ikke helt fortrolig med det.
Men jeg skal kanalisere min indre sisu og prøve.
Det er i grunn veldig lett.
Du styrer med kroppsvekten.
Hvis du vil mot venstre, legger du mer kroppsvekt på venstre ski.
- Men de vet løypa. - De vet løypa,
og vi håper de holder seg i sporet.
- Ja. Jeg kan ikke vite om vi er av... - Ja.
...før vi kjører inn i stua hos noen.
- Ja. Prøv det. Ja. - La meg...
- La meg bare... - Ja.
Det er litt som å danse.
Har du sett meg på dansegulvet?
Vi får se om hundene har respekt for meg.
Jeg tviler på det.
Hvis vi kan avslutte turen med oss begge på beina,
så er det en suksess.
Da starter vi.
Det var fint å kjenne dere.
Bra.
Herregud.
Hundene kan løpe 50 kilometer i timen.
Hvordan sier man "saktere" på hund?
- Lene meg mot venstre? - Ja. Ro ned og len deg mot høyre.
Ja, det er bra.
- Hvordan klarer vi oss? - Veldig bra.
Ok.
Mush, dere huskyer!
Bra så langt.
Får litt respekt av hundene.
Jeg kjørte faktisk den greia.
Det er fantastisk. Følte meg som Ben-Hur der oppe.
Ok.
Ja.
Dette er flott. Fantastisk. Jeg elsker det.
Finnene kan være inne på noe.
Kanskje det er glede i å ha tæl til å prøve nye ting.
Hva var det de sa om å stoppe?
Du store...
- Veldig bra. - Det var gøy.
- Det var fantastisk. Det gikk fort. - Ja.
Vel, Aksana, takk. Det var veldig morsomt.
- Jeg hadde det også gøy. - Bra.
Jeg har ikke hatt det så gøy på lenge.
Og det mener jeg. Som kanadier er jeg vanligvis ikke lykke-lykkelig.
Vi bare klarer oss.
Denne følelsen er annerledes.
Kanskje dette er sisu?
På hotellet inviterer Ilkka meg til en kveldsdrink.
Dette er til deg.
Eller tydeligvis... fem.
Alkohol er veldig seriøst i Finland. Særlig om man går tom.
Ok.
Vi skal smake på ulike vodkaer.
En veldig finsk nasjonaldrikk.
Vi er finner. Vi drikker bare gjennomsnittlig fire shot-er per person.
Du får meg i trøbbel.
Ilkka forteller om de ulike plantene finner bruker til vodka,
fra poteter til bygg og rug.
Og han vil at jeg skal prøve dem... alle.
Jeg vil at du skal prøve å finne elementene av smaken.
Kanskje røykaktig...
Alt jeg kjenner, er smaken av morgendagens anger.
Jeg skal fortelle noe om Ilkka. Han er veldig morsom.
Han utsondrer på en måte den "verdens lykkeligste folk"-greia.
Kanskje det har noe med vodkaen å gjøre.
Jeg går tilbake til nummer tre, for jeg må dobbeltsjekke.
Jeg tror vodkatestingen er veldig nær toppen av erfaringene mine.
For det første er vi innendørs.
For det andre var vodka involvert.
Jeg følte meg definitivt mer finsk.
Lykkelig.
Fem vodkaer senere dukker ett ord opp i hodet mitt.
Baktanke.
Det er én til finsk ting jeg vil at du skal bli med på i morgen.
Og der har vi det.
Det er en like finsk opplevelse
- som vodka er. - Greit.
- Bra. - Jeg stoler på deg.
Jeg er ikke helt sikker på hva jeg sa ja til
å gjøre med ham i morgen.
Men hva er det verste som kan skje?
Jeg gjør det. Det er min sisu. Uansett hva, skal jeg få det til å skje.
Eller jeg får det ikke til å skje. Men min sisu
er å prøve hardt å få det til ikke å skje.
- Forresten, har du sett nordlyset? - Noe sier meg at jeg får se det i kveld,
enten det er der eller ikke.
Hvor er det?
For mye oppstyr, ikke sant?
Det er ikke noe lys.
Jeg må få meg litt søvn.
Det er siste dag i Lappland,
og jeg har våknet med et vagt minne om å ha sagt ja til noe
jeg ikke skulle gjort.
- Ilkka. - Hei, Eugene.
- Godt å se deg igjen. - Er du klar til å stole på en finne?
Jeg er i dine hender. Det som skjer, det skjer.
Jo lenger vi kjører, desto mer urolig blir jeg.
Det ser ut som vi er på vei inn i den store villmarka.
Ja, veien blir stadig smalere, og til slutt må vi gå til fots.
Jeg tar det tilbake.
Jeg stoler ikke på deg i det hele tatt.
Akkurat da jeg begynte å virkelig like Finland...
Dette er så finsk det kan bli.
...kan Ilkka ødelegge følelsen.
- Men... - Ilkka.
Enda en frossen innsjø.
Og det går sakte opp for meg hva som vil komme.
Når du hopper uti, kommer du på alle de finske banneordene som finnes.
Men jeg tror vi har en trygg løsning for å få deg i vannet.
- En trygg løsning? - Ja.
Siste sjanse til å gå tilbake.
- Jeg tar den. - Jeg går etter deg.
Tanken er at flytedressen skal holde meg varm og tørr.
Men vet du hva annet som holder en varm og tørr?
Å ikke være i en frossen innsjø.
Jeg kunne ikke vært mer ute av komfortsonen min enn jeg er nå.
- Ilkka. - Ja?
Dette er siste gangen jeg drikker fem vodka med en finne.
Jeg vil løpe, men jeg tror ikke jeg klarer det i denne.
Husk at det er fire trinn under vannet.
Hold hodet oppe og bare...
Ja, jeg beholdt brillene på med vilje.
Jeg ville kanskje sett dum ut uten dem.
Kom igjen. Du klarer det.
- Du store. - Så setter du deg ned.
Det var det jeg sa.
Du bør stole på en finne.
Dette er slett ikke verst, Ilkka.
- Føler du deg som en finne nå? - Mer som en delfin.
Dette er helt utrolig.
Jeg må være ærlig.
- Jeg har en god idé. - Jaså?
- Skal vi vente på nordlyset? - Jeg har en bedre idé.
Hva med enda en vodkakonkurranse?
Sisu, bestem deg for noe, og bare gjør det.
Med litt overtalelse, da.
Så jeg skal klappe meg selv på ryggen og gi meg selv en stor A+ i sisu.
Isflyting er en ganske morsom greie å gjøre.
Dette er det varmeste jeg har vært her i Finland.
Og kan hende det lykkeligste.
Jeg er ikke stolt over at jeg først hadde frosne følelser for Finland.
Men gjennom de siste tre dagene har de tint.
Hei.
- Hallo. - Hei.
For å feire oppholdet mitt her, blir jeg med reinsdyrbonden Allu
og noen av arbeiderne hans på et siste finsk måltid.
Heldigvis står ikke reinsdyr på menyen.
Vi spiser abborkaker laget av fisken Allu tok her om dagen.
- Dere fisker deres egen mat. - Hele året. Vinter og sommer.
Det er ikke mye matlevering her i Lappland, kan jeg tenke meg.
- Det er et enkelt liv, ikke sant? - Jo.
- Det handler om det som er viktig. - Ja.
Om du kan oppsummere det med tre ord.
- Familie? - Det er et av de viktigste. Ja.
- Greit. - Natur.
Dyr.
- Familie, natur... - Ja.
Dyr. Det er alt vi trenger.
Jeg visste ikke noe om Finland.
Jeg visste ikke noe om Lappland.
Jeg visste ikke engang hvor Lappland var.
Og nå har jeg kunnskaper om folket,
hva de gjør og hva som er viktig for dem.
Det enkle livet er en av grunnene til at de er så lykkelige.
Du spurte oss om hva som er viktig, tre ord, så hva med deg?
- Jeg tror familie er nummer én. - Ja.
Mat.
Og golf.
Jeg vet at det høres litt mer overfladisk ut.
Ja.
Jeg er fortsatt ingen tilhenger av vinter,
men finnene har en varme som jeg tror jeg ble smittet av.
Jeg har ikke en spenningssøkende sjel,
så tanken på at jeg gjør alle disse tingene jeg ellers ikke ville gjort,
er ganske utrolig.
Så jeg har visst sisu.
Hvordan sier dere "skål"?
Nærmer deg.
Gravskriften min ville blitt:
"Her ligger en mann som fløt i isen ved polarsirkelen."
Tekst: Evy Hvidsten