Egy nagy filozófus szerint: „A világ egy nagy könyv,
és aki nem utazik, csupán egy oldalt olvas belőle.”
Meg kell mondjam,
így, jó néhány oldal után sem vagyok odáig a könyvért.
Több oknál fogva sem égek a vágytól, hogy utazzak.
Ha túl hideg van...
nyűgös leszek.
Jég alatt úszni, pucéran?
- Igen. - Igazán megtisztelő a meghívás.
És túl melegben tudják, mi van? Nyűgös leszek.
Nem vagyok ilyen gyors.
- De 75 évesen... - Segítsek?
Nem, megoldom.
...tán lassan ideje szélesíteni a látókörömet.
Uramisten.
Nos, elefántseggben sem nyúlkáltam még eddig.
Ami jó benne,
hogy elképesztő hotelekben szállhatok meg.
Te jó ég! Káprázatos.
A bökkenő az, hogy odakint is kutakodnom kell cserébe.
- Óvatosan! - Csak nem?
- Gyönyörű hegy. - Az egy vulkán.
Egy vulkán?
A nagyvilág, amit egész életemben gondosan kerültem.
Sadie!
Te jó ég.
Ha túlélném, már az remek lenne.
Utoljára ittam meg öt vodkát egy finnel.
EUGENE LEVY, A KEDVETLEN UTAZÓ
Az északi sarkkörnél vagyok, már csak az a kérdés, hogy miért.
Nem vagyok nagy híve a télnek.
Nem síelek. Nem korcsolyázom.
Sőt, már hógolyózni se szoktam.
FINNORSZÁG
Bár a táj gyönyörű.
Szinte örülök, hogy nyitva fagyott meg a szemem.
Ahhoz képest, mennyire ódzkodom a szélsőségektől,
ennél extrémebbet keresve sem találnék.
Íme, Finnország jeges vadonja.
Állítólag sokan jönnek ide a természet elképesztő csodáiban gyönyörködni,
például nyaranta a soha le nem nyugvó nap fényében,
vagy a téli égbolton felcsillanó északi fényben.
Én viszont csak attól vagyok elképedve,
hogy már nem érzem a végtagjaimat.
- Üdv, Eugene! - Helló!
A nevem Kaisa. Örülök, hogy megismerhetem.
Kaisa, a helyi idegenvezető jött értem,
és bár épphogy csak találkoztunk, úgy érzem, ugyanazt a nyelvet beszéljük.
- Aha. - Szóval azt mondtam:
„Melegen üdvözöljük Finnországban és Lappföldön.”
Örülök, hogy ilyen „meleg” fogadtatásban részesít.
Az észak-európai Finnország feleakkora, mint Texas,
csak gondolom, kevesebb a cowboy.
Lappföldön vagyok, az ország legészakibb részén,
ahol akár mínusz 46 fokig is eshet a hőmérséklet,
és szemlátomást a hómobil a legalkalmasabb közlekedési eszköz.
Ez csak hó.
Így is oda lehet érni, nem igaz?
Még ha nem is a legkényelmesebb.
Erre megyünk. Erre.
- Igazán jól... - Némi gyakorlati információ.
- Jól viseli gondomat. - Igen.
Kaisa, ennél én még sosem jártam északabbra.
Imádni fogja, biztos vagyok benne, amint megtapasztalja a természet varázsát.
Hallott már a finn sisuról?
- Nem. - A sisu az, hogy sosem adjuk fel.
Szóval a sisu, az...
keménység, elszántság?
Az ám.
Remélem, alaposan megismerkedik a finn kultúrával,
és rátalál a saját sisujára.
Majd keresni fogom.
Hogy meg is találom-e, az más kérdés.
Tudják, mit? Kaisa keresse csak a sisut,
én inkább egy hotelre szeretnék rátalálni, forró fürdővel.
Szerencsémre épp fel is tűnik egy a látóhatáron.
Az Arctic TreeHouse, azaz sarkköri lombház.
Isten hozta az Arctic TreeHouse-ban! Parancsoljon!
A helybéli Katja a tulajdonos.
A lakosztálya már várja.
Állítólag ez a hely
elképesztő kilátást nyúlt a sarki fényre,
és olyanok számára tervezték, akik új élményekre vágynak.
Remélem, azért engem is beengednek.
Mindegyik lakosztály az északi égboltra néz,
így a legnagyobb az esélye, hogy láthatja az aurora borealist.
Visszatérítik a szállás díját, ha nem látszik a sarki fény?
Ez egy természeti jelenség. Szeszélyes egy kissé.
- Rajta múlik, mikor tűnik elő. - Lássuk!
Hát hogyne!
Nézzenek oda!
Ez a kád megvan vagy három méter mély.
Valóban. Fürdőzhet ilyen szemérmesen is,
vagy gyönyörködhet a kilátásban, és...
Hogy mondják? Kísérletezhet.
A nyakamat tenném rá, hogy alighanem a szemérmesebb megoldást választom.
Az „alighanem” alatt pedig azt értem, hogy „le a redőnyt”.
És ez itt az ön saját, külön bejáratú szaunája.
- Imádom! - Bizony.
És mi, finnek a szauna után a hóban szoktunk hemperegni.
Nahát!
Nagyon jót tesz a keringésnek.
Egyszer bármit kipróbálok.
Lehet, hogy nem ezen az úton, de majd egy szép napon, ahogy mondják.
Érezze jól magát!
Köszönöm.
Most már kicsit több lelkesedést érzek,
sőt lassan már a lábujjaimat is.
Alapvetően a melegebb éghajlat híve vagyok,
de ez egy bájos kivétel.
Meglátjuk, mire futja a sisumból ezen az úton,
de mindenképp igyekszem majd olyasmibe is belevágni,
amit különben nem tennék.
Sajnálatomra
ehhez már megint ki kell mozdulni...
a hóviharba.
A „szívós” és az „ellenálló” szavakkal még sosem illették a személyemet,
de hát aki mer, az nyer.
Kipróbálom a finnek egyik közkedvelt időtöltését,
a lékhorgászatot.
Egy helyi gazda, Allu, és a hatéves fia mutatja meg nekem, mitől döglik a lék.
Hé! Üdvözlöm!
Üdv, örvendek! Ő biztosan a kicsi Allu.
- Taisto. - Taisto.
Tűkön ül, hogy horgásszunk már.
- Hát, én még sohasem horgásztam. - Soha?
Sosem horgásztam. Nem.
A régi vágású botos módszerrel horgászunk,
és sügérre megyünk.
Fúrnunk kell egy lyukat. Megpróbálja?
- Meg. Milyen? - Ó. Jól szól.
Jól szórakozik?
- Nagyon ügyes. - Aha.
Ne aggódjon!
Nem számítottam rá, hogy kézzel kell átfúrni a jeget.
Egész megerőltető, ha nincs hozzászokva az ember.
- Segítsek? - Nem, megoldom.
Egy szerényebb készségekkel megáldott valakinek
talán nehézséget okozott volna, de
én egykettőre megvoltam vele.
- Azta. - Kész is, és most föl!
Gyorsan.
Látják? Kemény fából faragtak.
Oké, így, látja.
Tartsa úgy tíz centiméterre az aljától.
Ha érez valamit, húzza fel!
Érez már valamit?
Úgy érzem, szívinfarktus kerülget.
Taisto kifogott egy kicsi sügért.
Nahát!
Úgy látszik, ez nem vénnek való vidék.
- Még egy. - Atyavilág! Mi folyik itt?
Biztos jobb horgászbotja van.
- A harmadik. - Oké.
Na jó, ez... Tudják, mit? Már csak felvág vele.
Taisto? Szánt szándékkal fitogtatja, mit tud.
Ó, ez az. A negyedik.
Nem mondom, hogy koravén, de azért...
de azért... az orrom alá dörgöli.
Egy kicsit henceg.
- Ez így... - Ez nagy!
Oké. Na jó. Ez már...
„Fogtam még egyet, apu!”
Lesz itt még.
„Fogtam még egyet, apu!”
„És még egyet, apu!”
- Olyan könnyű. - Könnyű hát! Kicsit se kínos ám.
Kezd az agyamra menni a kölök.
- Föl, föl, ez az! - Így ni!
Ez a magáé.
Nevezés lezárva. Megvan a győztes!
- Ügyes. - Azta! Na tessék, Taisto.
Hogy érzi magát?
- Mint aki kifogta a főnyereményt. - Remek.
Hát, ő kérdezte.
És bár Taistóval elég halat fogtunk
előételnek,
Allu mindenképp kifogná a főfogást.
Oké, így ni.
Azta!
Hány kilós egy ilyen?
- Csak másfél. - Másfél?
Tízszer ekkora is lehet a tóban.
Lenyűgöző Allut elnézni.
Látták, mekkora halat fogott.
Ez a fickó tényleg tudja, mit csinál.
Na, kezdődik.
Ugye?
Mármint azt azért nem hiszem, hogy horgászni fogok még valaha.
De akik jól értenek hozzá,
azoknál ez művészet, amit méltán csodálnak.
Mások.
A sok erőfeszítés meghozta az étvágyamat.
A jó hír, hogy vacsoraillatot érzek.
A nem annyira jó hír, hogy mintha egy sátorból jönne.
Jobban örülnék, ha nagyobb meleg áradna odabentről.
Helló!
Ma este vacsorázni hívott
Katja és férje, Ilkka, a hotel tulajdonosai.
- Örvendek. Isten hozta! - Örvendek.
Örülök, hogy itt lehetek. Nézzenek oda!
Ez itt a kota, tipikus finn dolog.
Hagyományos tábortűz.
Nagyon sok... Sok finnek van ilyen,
ebben készítik az ételt,
főleg nyáron.
Mint grillezni az udvaron.
- Pontosan. - Csak a kotában?
Igen. És az is hagyomány nálunk, hogy a vendégek maguknak sütnek.
Úgyhogy mi is arra kérjük ma, hogy segítsen sütni.
Hát, ha ennyire nem számít, milyen ízű lesz az étel...
- állok elébe. - Oké.
Azt mondják, valami nagyon finn ételt vacsorázunk.
Úgyhogy kíváncsi vagyok, és ideges.
Íme a rénszarvasfilé.
Afféle szuperétel.
- Rénszarvast eszünk? - Rénszarvast eszünk.
Nem akarok rénszarvast enni, őszintén szólva.
Meglehetősen konzervatív az ízlésem,
nincs különösebben ínyemre a kalandozás.
Hát, ez jó érdekes lesz nekem,
sosem ettem még rénszarvast, sem jávort, feszülten várom, hogy megkóstolhassam.
Nos, ebből a „feszülten” volt igaz.
Ez a sisu, amiről gyakran hallani...
Amennyire értem, ez valamiféle keménység, eltökéltség.
Igen, olyasmi.
Azt jelenti, hogy nem szabad feladni.
- Oké. - A vér a pucában... Meg a belső lelkierő.
Nos, a sisu számomra az,
ha meg tudom enni a rénszarvasfilét.
Eugene, foglaljon helyet!
Az első finn lakomám!
Igen.
És most sisu.
A félig nyers rénszarvashúshoz.
Azért a „félig nyers” részt elhallgathatta volna.
A rénszarvasevés gondolatára oda minden karácsonyi hangulatom.
Oké, na, lássuk!
Nem rossz.
Elolvad.
- Tényleg omlós. - Az.
Első lépésnek remek.
Erős volt a kísértés, hogy azt mondjam: „Tudják, mit?
A rénszarvast inkább kihagyom.”
Csak hát annyit emlegettük a sisut, muszáj volt megkóstolni.
Ez nagyon finom.
És vadétel, tudjuk, honnan származik.
Ezt a „vad” dolgot sem kell hangoztatni.
Nem kell vadulni.
Éppen... Épp próbálom... szépen leküzdeni.
Sokkal jobb új élményeket átélni, mint semmilyen élményt egyáltalán.
Egész úton ezt fogom mantrázni magamban.
Igyunk a sisujára! A belső sisujára!
Mit ajánlanának, mit próbáljak még ki, amíg itt vagyok?
Aksana és Antti nagyon jó barátaink.
Husky kutyákat tartanak.
- Ez hogy hangzik? - Remekül hangzik,
de a huskykat ugye nem esszük meg?
Nevetnek, de nem cáfolják.
Első finnországi éjszakám után
a még mindig fülembe csengő nevetésre ébredtem...
és mint kiderült, nem is véletlenül.
Az elmúlt öt évben
mindig a finneket találták a világ legboldogabb népének.
Ennél a forró csokinál semmi nem tehet boldogabbá.
De az valahogy aggaszt, ha valaki
nagyon boldog, őrületesen boldog.
Már a gondolat,
pusztán, hogy a világ legboldogabb országában vagyok...
Biztos van valami a dologban.
Azt én nem veszem be, hogy valaki csak úgy egyfolytában boldog.
Hogy már boldogan ébred.
Kell legyen valami, ami boldoggá teszi.
Ennek szeretnék kicsit jobban a mélyére járni.
És tudom is, kit faggassak a boldogságról.
Az embert, aki még egy csukát is mosolyogva belez ki.
- Helló! - Hogy van?
- Remekül. - Nézzenek oda, de szép jószágok!
Különlegesek.
Allu nem csak menő horgász.
Ő az ötödik nemzedék családja rénszarvastenyészetében.
Ősellenségem, Taisto pedig a hatodik várományosa.
Ez a családi örökségem. A húsukért neveljük őket.
Fülétől a farkáig, minden ízét felhasználjuk.
Látja, itt a kabátom.
Több mint tízéves, rénszarvasbőr.
Ez rénszarvas?
- Igen. - Oké.
Most megetetjük a rénszarvasokat.
Ezt fogja, és tegye a szánba.
Rendben.
És, Eugene, ha segítség kell, csak szóljon Taistónak!
- Szálljon csak be! - Mi?
Üljön be a végébe! Hozok egy rénszarvasbőrt.
Szóval a hatéves ülhet elöl,
én meg hátul, a turistaosztályon.
És most hogyan...
Hogy kell itt ülni?
Így, csak térdeljen be.
Oké.
- Mehetünk? - Igen.
Jó kutya!
Azt mondják, Lappföldön több a rénszarvas, mint az ember.
Követnek.
Nem akartam elhinni, de aztán hátranéztem.
Remélem, nem engem hibáztatnak a rokonuk haláláért,
akit lehet, hogy elfogyasztottam az este.
Fogja ezt a zsák zuzmót!
- Jó. - És szórja szét!
Ebédidő!
Itt az ebéd.
Tessék, szívem. Ezt nézzék! Tessék.
Rénszarvast etetek. Bizony!
Rettentő aranyosak. Ezek a legcukibb állatok.
Igazán szomorú, hogy néhányuk tányéron végzi.
Desszert!
Ez nem semmi.
Ez egy életforma.
Sok évnyi tapasztalat kell, hogy vadon befogjuk őket...
mire kitanuljuk a viselkedésüket.
Ezért öröklődik a családban,
és ez a különbség kettőnk élete között.
- Én itt arra vadászok, amit megeszünk. - Igen.
Az emberek többsége a nagyvárosokban pénzre vadászik.
- Ez nagy különbség. - Pontosan.
- Érti, hogy mondom? - Értem, ez magában rejti a jutalmát.
Érezni a természetet, ha jövünk etetni az állatokat.
Ezt szeretem a munkámban, az erdőt és a természetet.
Ettől vagyunk a legboldogabbak.
Ha elszomorodik, csak megölel egy fát, és már mosolyog is újra.
A természet a napi betevőjük, szerintem ettől ilyen boldogok.
Például levadásszák a vacsorára valót.
Tényleg egészen lenyűgöző.
Én? Én maradok a szupermarket mirelitpultjánál.
A finnek imádnak a természetben lenni.
Alig akad az övéknél tisztább levegő,
és az ország háromnegyede erdő.
Természetszeretet ide vagy oda, utazni azért nem kutyafuttában szokás.
Én azonban kutyaszánozni készülök.
Remélem, jó kedélyű huskyk lesznek.
Ha nekem kéne embereket húznom egy szánon, én biztos nem lennék.
Hahó?
Csakhogy egy huskyt sem látok.
Aksana?
Vendéglátóm öltözete pedig...
De hisz papucsban van.
- ...hálóruha? - Igen.
Itt a jégtörő,
feltörhetné nekem a léket.
Az ismerkedő jégtörés alatt kezdek rájönni, mire készül Aksana.
- Szóval... - Megmutatom, és jöhet utánam.
Jó?
- Ez vicces. Nagyon vicces - Jó vicc.
- Bemegy? Bemegy. - Igen.
Uramisten. Nem hiszem el, hogy tényleg megteszi.
- De... Ó, te... Jóisten! - Nagy kár, hogy ilyen kicsi a lék.
- Oké. - Így, szépen ellazulni.
Csak élvezni. Lélegezni.
Ezt inkább bemondásra elhiszem, az biztos.
Aksana, ez őrültség.
Ezt mindennap megcsinálja?
- Igen, minden reggel. - Minden egyes nap.
- És örömét leli benne? - Igen, nagyon remek,
és boldoggá tesz, azért jó.
Ez az első, hogy reggelente felébredjek.
- Értem. - Tudja...
Főleg telente, mikor sokat van sötét.
Esetleg egy erős kávé?
- Az nem oldaná meg? - Én nem kávézom.
Nem kávézik.
- Menjen be melegedni, kérem! - Köszönöm.
Őrület.
Tudományos tény, hogy a jeges víz boldogsághormonokat áraszt szét bennünk.
Tisztelem a tudományt, de erről szó se lehet.
Nekem megteszi egy finom kávé.
Az is boldoggá tesz.
Beleugrani egy lékbe, az pont hogy nagyon nem tenne boldoggá.
Aksana másik örömforrásában én is több értelmet látok.
Ezek a jószágok azok.
Imádom, ahogy a háztetőiken szundítanak.
Íme a kórus.
Nemcsak szánhúzók, de négy szólamban énekelnek is.
Nahát, ebbe beszállnék.
A kutyákkal nincs is igazán rossz napja az embernek.
Bármilyen is a kedve, ha idejön hozzájuk, máris boldog lesz.
Oké.
- Jó. - Mehet, vigyázzon a fejére!
- Rajta! - Oké.
Micsoda egy tó!
Mennyi időre szokott befagyni?
- Remélem, út közben nem olvad fel. - Reméljük!
Üljek be a szánba?
Maga fog vezetni.
- Hogy én vezessek? - Igen.
Lehet, hogy rossz vége lesz.
- Aha. - Menni fog. Biztosan.
„Hogyne, biztosan menni fog,”
- mondta gyanútlanul. - Bizony.
Aksana azt akarja, hogy én vezessek.
Én vagyok a főnök.
És ez számomra sem teljesen megnyugtató.
De előhívom a legbelső sisumat, és hadd szóljon.
Alapvetően nagyon könnyű.
Kormányozni a testsúlyunkkal lehet.
Szóval, ha balra akar menni, helyezze át a testsúlyát a bal lécre.
- A kutyák tudják az utat? - Tudják,
és reméljük, ma nem tévednek el.
Hát ez az.
- Én nem veszem észre, ha eltévedünk... - Igen.
...amíg egyszer csak be nem siklunk valakinek a nappalijába.
- Igaz. Próbálja ki! - Hadd...
- Hadd, öm... Jó. - Ne. Így.
Olyasmi, mint a tánc.
Láttak már engem táncolni?
Lássuk, tisztelnek-e a kutyák bármennyire is.
Az a tippem, hogy nem valószínű.
Ha a szánkózás után mind talpon maradunk,
az már sikernek számít.
Indulás.
Hát, örültem az ismeretségnek.
Úgy!
Uramatyám.
Az ebek akár az 50 km/órás sebességet is elérik.
Hogy mondják kutyául, hogy „lassabban”?
- Dőljek balra? - Igen.
Lassítson egy kicsit, aztán dőljön jobbra!
Ez az, így.
- Hogy haladunk? - Nagyon is jól haladunk.
Oké.
Hess, ti huskyk!
Eddig még jó.
Már felnéznek rám a kutyák!
Tényleg én vezettem ám azt az izét.
Fantasztikus volt!
Tisztára Ben-Hurnak éreztem magam.
Oké.
Juhú! Ez az!
Azta, ez de jó!
Fantasztikus! Imádom!
Alighanem a finnek tényleg tudnak valamit.
Talán tényleg örömöt okoz, ha van merszünk új dolgokat kipróbálni.
Mit is mondtak, hogyan kell megállni?
Ó, te...
- Nagyon szép. - Azta, ez remek volt.
- Elképesztő. És gyors! - Az.
Nahát!
Hát, Aksana, köszönöm!
Ez tényleg nem volt semmi.
- Én is élveztem. - Jó. Akkor jó.
Régen nem mulattam ilyen jól.
Ezt komolyan is gondolom.
Kanadai lévén többnyire nem csattanok ki a boldogságtól.
Mi csak úgy elvagyunk.
Ez teljesen más érzés.
Lehet, hogy ez a sisu?
A hotelbe visszatérve Ilkka meghívott egy búcsúkupicára.
Ez a magáé.
Vagyis jobban megnézve... ötre.
Finnországban komoly gond az alkohol, főleg, ha elfogy.
Oké.
Különböző vodkákat fogunk kóstolni.
Ez nagyon finn nemzeti ital.
Finnek lévén átlagban csak négy kupicával iszunk fejenként.
Baj lesz ebből.
Ilkka elmeséli, milyen növényekből főznek vodkát a finnek,
a krumplitól az árpán át egész a rozsig.
Szeretné, ha megkóstolnám... az összeset.
Arra biztatnám, találjon rá, hogy ízlenek az alkotóelemek.
Esetleg füstös...
Az hagyján, de hogy ízlik majd holnap a macskajaj!
Ilkkával az a helyzet, hogy nagyon jó társaság.
Szinte csak úgy árad belőle ez a „világ legboldogabb népe” dolog.
Persze lehet, hogy ehhez a vodkának is van némi köze.
Visszatérek a hármashoz
egy pillanatra, hogy még egyszer ellenőrizzem.
Ez a vodkakóstolás alighanem az élményeim élmezőnyében helyezkedik el.
Először is beltéren vagyunk.
Ráadásul vodka is van a dologban.
Kimondottan egyre finnebbül éreztem magam.
Boldogan!
Öt vodkával később két szó ötlik az eszembe.
Hátsó szándék.
Van még egy finn dolog, amit szeretném, ha holnap kipróbálnánk.
Na, tessék!
Nagyon finn élmény lesz,
- akár a vodka. - Oké.
- Jó. - Rendben. Megbízom magában.
Nem vagyok benne egész biztos, hogy mire is vállalkoztam
vele holnap.
De hát mi a legrosszabb, ami történhet?
Nekivágok. Ez az én sisum. Bármi legyen is az, megcsinálom.
Vagy mégsem csinálom meg, de akkor meg az lesz a sisum,
hogy mindenképp megpróbálom elkerülni.
És az északi fényt látta már amúgy?
Valami azt súgja, ma éjjel látni fogom,
akár ott van, akár nem.
Hol van?
Nagyobb a füstje, mint a lángja, nem?
Nincs itt semmi fény.
Inkább lefekszem.
Ez az utolsó lappföldi napom,
és azzal a halvány emlékkel ébredtem, hogy beleegyeztem valamibe,
amibe talán nem kellett volna.
- Ilkka! - Helló, Eugene!
Jó újra látni.
Rá meri bízni magát egy finnre?
A markában vagyok. Jöjjön, aminek jönnie kell.
Minél messzebb érünk, annál nyugtalanabb leszek.
Úgy tűnik, bevesszük magunkat a vadon mélyére.
Igen, az út egyre keskenyebb,
míg nem gyalog kell továbbmennünk.
Visszavonom.
Kicsit sem bízom magában.
Pedig már kezdtem megszeretni Finnországot...
Tudja,
- ennél finnebb dolog nincs is. - Aha.
...de Ilkkának lehet, hogy sikerül megtörnie.
- De... - Ilkka!
Még egy befagyott tó.
És szép lassan leesik, hogy most mi következik.
Nos, amint beugrik, tudni fogja
az összes finn káromkodást, ami csak létezik,
de azt hiszem, van biztonságos megoldás, hogy vízre szállhasson.
- Biztonságos megoldás? - Igen.
Utolsó lehetőség visszafordulni.
- Élek vele. - Csak ön után.
Az az elképzelés, hogy a mentőruha majd melegen és szárazon tart.
Tudják, mi más tart még melegen és szárazon?
Ha bele se megyünk a jeges tóba.
A komfortzónámtól nem is lehetnék távolabb, mint ebben a pillanatban.
- Ilkka. - Igen?
Utoljára ittam meg öt vodkát egy finnel.
Legszívesebben elfutnék, de ebben a hacukában nemigen tudok.
Jegyezze meg, négy létrafok van a víz alatt.
- Aha. - Fel a fejjel,
és csak...
És igen, direkt nem vettem le a szemüvegem.
Anélkül esetleg még idétlenül néznék ki.
- Gyerünk! Menni fog. - Aha.
- Jó ég! - Aztán üljön le!
Megmondtam!
Érdemes bízni a finnekben.
Nahát!
Nem is olyan rossz ez, Ilkka.
- Most már finnek érzi magát? - Inkább delfinnek.
Egész lenyűgöző, ami azt illeti.
Be kell valljam.
- Van egy jó ötletem. - Igen?
- Megvárjuk a sarki fényt? - Jobb ötletem van.
Na, ki vele!
Jöhet még egy vodkaverseny?
Sisu, vagyis amit elhatároz, azt vigye is véghez az ember.
Na jó, némi rábeszélésre.
Azért megveregethetem a vállamat,
sisuból jár a csillagos ötös.
A léklebegés pedig eléggé jó mulatság.
Semmi sem töltött el több melegséggel, amióta csak Finnországba érkeztem.
És talán több boldogsággal sem.
Röstellem, de bevallom, az út kezdetén
hűvös érzésekkel viseltettem Finnország iránt.
Ám az elmúlt három nap alatt megenyhültem.
Szép napot!
- Helló! - Üdv!
Látogatásomat megünneplendő, Allu, a rénszarvaspásztor
pár emberével megvendégel egy utolsó finn lakomára.
Szerencsére ezúttal nem rénszarvas a menü.
Csukafasírtot eszünk Allu minapi fogásából.
- Mindenki azt eszi, amit fog?
- Egész évben. - Télen-nyáron.
Itt, Lappföldön gondolom, nem annyira jellemző az ételfutárkodás.
- Ez az egyszerű élet, ugye? - Igen.
- Csak ami igazán fontos. - Igen.
Ha három szóban kéne összefoglalni?
- Család? - Egy, az egyik legfőbb. Igen.
- Rendben. - Természet.
Állatok.
- Család, természet... - Igen.
- Állatok. - ...állatok.
Bizony. Több se kell.
Semmit sem tudtam Finnországról.
Semmit sem tudtam Lappföldről.
Azt sem tudtam, merre van Lappföld.
Sok mindent megtudtam az emberekről,
arról, amit csinálnak, és ez miért fontos nekik.
Az egyszerű élet az egyik oka, hogy ilyen boldogok.
Megkérdezte tőlünk, mi a három legfontosabb. Magával mi a helyzet?
- Mindenképp a család volna az első. - Igen.
Az ennivaló.
És a golf.
Tudom, ez valamivel sekélyesebben hangzik.
Igen.
A telet továbbra sem állhatom,
a finnekben viszont van valami melegség, amiből talán rám is ragadhatott kicsi.
Nem vagyok kalandvágyó sem,
úgyhogy az, hogy ilyeneket csinálok, amik amúgy eszembe sem jutnának soha,
az tényleg elképesztő dolog ám.
Úgy tűnik, mégiscsak van sisum.
Hogy mondják, hogy „egészségünkre”?
Alakul.
Ez állhatna a fejfámon:
„A sarkkörből látott eleget, miközben egy lékben lebegett.”
Hű!
A feliratot fordította: Speier Dávid