Jeden slavný filozof řekl: „Svět je jako kniha
a ti, kdo necestují, čtou jen jednu její stránku.“
No, musím říct,
že já už jich pár přečetl a ta kniha mě moc nenadchla.
Nerad cestuju hned z několika důvodů.
Když je zima, není mi to příjemné.
Plavání v ledu, a k tomu nahý?
- Ano. - Tak to je skvělá pozvánka.
A když je velké teplo? Není mi to příjemné.
Tak rychlej nejsem.
- Ale je mi 75. - Chcete pomoct?
Ne, dobrý.
A možná je načase rozšířit si obzory.
Ach bože.
To je poprvé, co jsem měl ruku v zadku slona.
Ale výhodou je,
že můžu pobývat v úžasných hotelech.
No páni. To je nádhera.
Háček je v tom, že mám prozkoumávat i svět venku.
- Opatrně. - Beze srandy.
- Krásná hora. - Sopka.
Sopka?
Svět, kterému se celý život vyhýbám.
Sadie.
Ach bože.
Stačí, když to přežiju.
Tohle je naposledy, co si dávám pět skleniček vodky s Finem.
EUGENE LEVY, ZDRÁHAVÝ CESTOVATEL
Jsem za polárním kruhem a ptám se sám sebe proč.
Zimu nemám rád.
Nelyžuju. Nebruslím.
Už ani nedělám sněhové koule.
FINSKO
Tedy, je to tu nádherné.
Jsem rád, že mi tvář ztuhla zrovna v úžasu.
Na člověka, kterého neužije na extrémy,
tohle už extrémnější být nemůže.
Ledová divoká příroda Finska.
Lidé sem prý jezdí nechat se uchvacovat divy přírody,
jako sluncem, co v létě nikdy nezapadá,
a polární září, co osvětluje zimní oblohu.
Ale mě teď uchvacuje tak akorát ztráta citu v mých končetinách.
- Eugene. - Zdravím.
Jmenuju se Kaisa. Těší mě.
Místní průvodkyně Kaisa mě přijela přivítat,
a i když jsme se právě seznámili, něco mi říká, že si budeme rozumět.
Řekla jsem:
„Vřele vás vítám ve Finsku a v Laponsku.“
Líbí se mi, že jste řekla „vřele“.
Finsko v severní Evropě je velké jako půlka Texasu,
jen je tu asi méně kovbojů.
Jsem v Laponsku, nejsevernější části země,
kde teploty klesají až k minus 50
a sněžný skútr je tu očividně tím nejvhodnějším dopravním prostředkem.
Všude jen sníh.
To je panečku cestování, že?
Ačkoli ne zrovna nejpohodlnější.
Jedeme tudy. Tudy.
- Dobře se... - Praktická informace.
- Dobře se o mě staráte. - Ano.
Kaiso, severněji než teď jsem ještě nebyl.
Až objevíte kouzlo naší přírody, určitě si to tu zamilujete.
Slyšel jste někdy o finském sisu?
- Ne. - Sisu znamená, že se nikdy nevzdáváme.
Takže sisu je... vytrvalost a odhodlání?
Ano.
Bylo by hezké, kdybyste pronikl do finské kultury
a našel své vlastní sisu.
Budu ho hledat.
Jestli ho najdu, to už je jiná.
Víte co? Kaisu ať hledá sisu.
Já budu vyhlížet hotel a horkou lázeň.
Naštěstí je zrovna jeden hotel na obzoru.
Pojmenovali ho „Arktický domek na stromě“.
Vítejte v hotelu Arctic TreeHouse. Prosím.
Vlastní ho Finka Katja.
Vaše apartmá už čeká.
Takže tenhle hotel zjevně nabízí úžasné výhledy na polární záři
a je určen pro milovníky nových zážitků.
Já ale doufám, že mě ubytují taky.
Všechna tato apartmá jsou situovaná směrem k severní obloze,
abyste měl co největší šanci vidět polární záři.
Pokud se polární záře neobjeví, vracíte peníze?
Je to přírodní jev. A s těmi je to trochu vrtkavé.
- Přicházejí, jak chtějí. - Omrkneme to.
Jistě.
Páni.
Ta vana vypadá strašně hluboká.
Ano. Můžete zvolit skromnější variantu
nebo si vychutnat výhled a tak trochu...
Jak to říct? Experimentovat.
Asi mi to nebudete věřit, ale nejspíš zvolím tu skromnější cestu.
A když říkám „nejspíš“, nechám tu roletu zataženou.
A tady máte vlastní saunu.
- Krása. - Ano.
A po sauně se my Finové obvykle vyválíme ve sněhu.
Páni.
Pro lepší krevní oběh.
Zkusit se má všechno.
Možná ne během tohoto pobytu, ale jednoho dne to zkusím.
Užijte si pobyt.
Děkuji.
Začínám cítit větší nadšení
i palce na nohou.
Tíhnu k teplejšímu podnebí,
ale tohle je fajn změna.
Uvidíme, jak daleko mé sisu zajde,
ale rozhodně se budu snažit zkusit věci,
do kterých se běžně nepouštím.
Naneštěstí kvůli tomu budu muset znovu vykročit ven...
do sněhové bouře.
„Vytrvalý“ a „houževnatý“ jsou dvě slova, která mě nikdy nepopisovala,
ale kdo nic neriskuje, nic nemá.
Chystám se vyzkoušet jeden z oblíbených koníčků Finů,
rybaření na ledu.
Jak na to mi ukáže místní farmář Allu a jeho šestiletý syn.
Zdravím! Těší mě.
Mě také. A tohle bude malý Allu.
- Taisto. - Taisto.
Moc se na to rybaření těší.
- Já nikdy nerybařil. - Nikdy?
Nikdy. Ne.
Vyzkoušíme rybaření s prutem postaru
a snad chytíme okouna. Musíme udělat otvor. Zkusíte to?
- Jo. Tak co? - Vypadá to dobře.
Bavíte se dobře?
Jde vám to.
Nebojte.
Nečekal jsem, že budu ručně vrtat do ledu.
Takže... Chce to hodně sil, pokud nejste zvyklí.
- Chcete pomoct? - Ne, dobrý.
Pro někoho méně zdatného
to možná bude fuška,
ale pro mě to byla hračka.
- Páni. - Hotovo a nahoru.
Rychle.
Vidíte? Jsem drsnější, než se zdá.
Tak jo, vidíte.
Držte prut asi deset centimetrů nad ledem.
Až něco ucítíte, vytáhnete ho.
Cítíte něco?
Cítím, že mám náběh na infarkt.
Taisto chytil malého okouna.
Páni.
Tohle je zjevně hra pro mladé muže.
- Další. - Panebože. Co se to děje?
No, má lepší prut.
- Třetí. - Tak jo. Tohle je... Teď se vážně předvádí.
Taisto se opravdu předvádí.
Čtvrtá.
Netvrdím, že je drzý,
ale prostě... předhazuje mi to.
Trochu se mi posmívá.
- To je... - Velká.
Tak jo. Fajn. Tohle je...
„Mám další, tati.“
A další.
„Mám další, tati.“
- Snadné. - Je to hračka. Vůbec mi není trapně.
Ten kluk mě začíná rozčilovat.
- Nahoru. Je to tu! - Je to tu!
Ta je vaše.
Už nevolejte. Máme vítěze.
- Výborně. - Páni. Mrkej, Taisto.
Jak se teď cítíte?
- Chytil jsem rybu. - Výborně.
No, zeptal se.
Zatímco ryby, co jsme chytili, budou jako předkrm,
Allu chce ulovit hlavní chod.
Tak jo, je to tu.
No teda!
Kolik může mít kilo?
- Jen kilo a půl. - Kilo a půl?
Jsou tu ryby i desetkrát větší.
Sledovat Allua je fascinující.
Viděli jste, jak velkou rybu chytil.
Ten člověk ví, co dělá.
Je to tu.
Viď?
Chci říct, nemyslím, že budu někdy znovu rybařit.
Ale pro ty, kteří to umí,
je to umění hodné obdivu.
Obdivu druhých.
Po vší té námaze mi vyhládlo.
Dobrá zpráva je, že cítím večeři.
Méně dobrá zpráva je, že ta vůně se nejspíš line ze stanu.
Kéž by zevnitř vycházelo spíš teplo.
Haló.
Byl jsem pozván na večeři
u majitelů hotelu Katji a jejího manžela Ilkky.
- Těší mě. Vítejte. - Těší mě.
Těší mě, že tu jsem. To je krása.
Tohle je kota. Velmi finské.
Je to velmi tradiční.
Má je spousta Finů.
Používají se na vaření,
takže především v létě.
Jako grilování.
- Ano. - Vy máte kotu.
Jo. Ve Finsku je také tradicí požádat hosty, aby si uvařili sami.
Takže vás požádáme, abyste nám pomohl s vařením.
No, pokud je vám jedno, jak to pak bude chutnat,
- jdu do toho. - Fajn.
Bylo mi řečeno, že dostanu něco typicky finského.
Jsem zvědavý a nervózní.
Tohle je sobí filet.
Je to taková superpotravina.
- Budeme jíst soba? - Ano.
Upřímně, soba jíst nechci.
Co se týče jídla, jsem tak trochu konzervativní,
protože nemám dobrodružný jazýček.
Tohle bude zajímavé,
losa ani soba jsem nikdy nejedl, proto jsem příjemně nervózní.
No, nervózní rozhodně.
To sisu, o kterém pořád slýchám.
Co jsem pochopil, je to vytrvalost a odhodlání.
Ano, přesně tak.
Znamená to nevzdávat se.
- Dobře. - Kuráž a vnitřní síla.
No, pro mě je sisu odvaha sníst sobí filet.
Eugene, posaďte se.
Mé první finské jídlo.
Ano.
A teď sisu.
Sníst napůl syrové sobí maso.
No, „napůl syrové“ jste říkat nemusel.
Představa, že jím soba, mi teď vážně kazí Vánoce.
Tak jo.
Ujde to.
Rozplývá se na jazyku.
- Ano. - Jo.
Skvělý první krok.
Byl jsem v pokušení říct: „Víte co?
Soba vynechám.“
Všechny ty řeči o sisu, zkuste to.
Je to vážně dobré.
Je to maso z divoké zvěře. Víme odkud.
„Divoká“ říkat nemusíte.
„Divoká“ neříkejte.
Já jen... Jen se snažím... Snažím se to pozřít.
Mít nové zážitky je lepší než nemít vůbec žádné.
To bude na tomhle výletu mojí mantrou.
Na vaše sisu. Na vaše vnitřní sisu.
Co jiného byste mi během mého pobytu doporučili?
Máme dobré přátele Aksanu a Anttiho.
Mají huskye.
- Co vy na to? - To zní skvěle,
ale nebudeme ty huskye jíst, že ne?
Smějí se, ale neřekli „ne“.
Po mé první noci ve Finsku
mě vzbudil smích, co mi stále zněl v uších...
a ukázalo se, že to má důvod.
Posledních pět let
jsou Finové označováni za nejšťastnější národ na světě.
Nic to nevystihuje lépe než tahle horká čokoláda,
ale jsem nervózní z lidí,
kteří jsou opravdu šťastní. Šíleně šťastní.
Ta představa, že jste v zemi, kde žijí nejšťastnější lidé na světě...
Něco na tom musí být.
Nevěřím, že někdo dokáže být v jednom kuse šťastný.
Ráno se vzbudí a je šťastný.
Musí to mít nějaký důvod.
Chci to víc prozkoumat.
A vím, koho se na téma štěstí zeptat.
Muže, který se usmívá i při kuchání štiky.
- Zdravím. - Jak se máte?
- Dobře. - To jsou ale krásná zvířata.
- Jsou jedinečná. - Allu není jen rybář.
Je to také chovatel sobů z páté generace.
A můj nepřítel Taisto se stane šestou.
Tohle je tradice mojí rodiny. Chováme je pro maso.
Využijeme vše od hlavy až po ocas.
Vidíte moji bundu.
- Je stará přes 10 let. Sobí kůže. - Je ze sobí kůže?
- Jo. - Dobře.
Teď soby nakrmíme.
- Odneste to do saní. - Dobře.
A jestli potřebujete, Taisto vám pomůže.
- Nasedat. - Cože?
Posaďte se dozadu. Vezmu vám sobí kožešinu.
Takže ten kluk může sedět vpředu,
zatímco já pojedu jako turista.
A mám...
- Jak se v tom sedí? - Klekněte si.
Fajn.
- Připraven? - Jo.
Hodný pejsek.
V Laponsku je prý víc sobů než lidí.
Máme společnost.
Nevěřil jsem, dokud jsem se neohlédl.
Snad mi nedávají za vinu ztrátu svého bratrance,
kterého jsem možná včera snědl.
Vemte ten pytel s lišejníky.
- Jo. - A rozhoďte je.
Čas krmení!
Čas krmení.
Na, zlato. Koukni. Tumáš.
Krmím své soby. Jo.
Jsou strašně roztomilí. Jsou to ta nejroztomilejší zvířata.
Je vážně smutné, že někteří skončí na talíři.
Dezert!
- To je krása. - Je to způsob života.
Chytíte je ve volné přírodě a pak trvá roky,
než pochopíte jejich chování.
Je to rodinná tradice
a to, čím se můj a váš život liší.
- Takže tu lovím potravu. - Jo.
Většina lidí ve velkoměstech se honí za penězi.
- To je rozdíl. - Ano.
- Rozumíte mi? - Ano, tohle je uspokojující.
A při krmení zvířat cítíte přírodu.
To mám na své práci rád, les a přírodu.
Proto jsme nejšťastnější.
A když jste smutný, obejmete strom a už se zase usmíváte.
Žijí z toho, co si uloví. To je myslím činí šťastnými.
Vyrazí si ulovit večeři.
Je to vážně úžasné.
Já? Dejte mi supermarket s oddělením mraženého zboží.
Finové milují přírodu.
Málokde na světě je tak čistý vzduch
a zemi tvoří ze tří čtvrtin les.
Navzdory jejich lásce k přírodě byste nečekali, že tu cestují pomocí psů.
Ale já vyrážím na jízdu se spřežením.
Doufám, že to jsou dobře naladění psi.
Já kdybych měl táhnout sáně, nejspíš bych nebyl.
Haló?
Ale žádné huskye tu nevidím.
Aksana?
A moje hostitelka je oblečená...
Máte papuče.
- ...ke spaní? - Jo.
Sekáček na vysekání otvoru.
Po prolomení ledu mi začíná docházet, co Aksana plánuje.
- Takže... - Nejdřív já a pak vy.
Jo?
- Legrační. Legrační. - Dobrý vtip.
- Jdete do vody? - Jo.
Proboha. Nemůžu tomu uvěřit.
- Ale... Ach bože. - Škoda že je ten otvor tak malý.
- Dobře. - Pak už jen relaxovat. Užívat si. Dýchat.
Věřte mi, že mi to takhle stačí.
Aksano, to je šílenost.
To děláte každý den? Ne.
- Ano, každé ráno. - Každý den.
- A děláte to ráda? - Ano, je to báječné
a činí mě to šťastnou, tak proto.
Nejdřív se musím každé ráno probrat.
- Jo. - To je...
Zvlášť v zimě je velká tma.
Co silná káva?
- Ta nezabírá? - Já kávu nepiju.
Nepijete kávu.
- Běžte se dovnitř zahřát. - Díky.
Šílené.
Je vědecky dokázáno, že ledová voda vás zaplaví hormony štěstí.
Vědu respektuji, ale přesto to neudělám.
Pro mě je to hezká kavárna.
To by mi udělalo radost.
Skočit do otvoru v ledu by byl přesný opak.
Pro Aksanin druhý zdroj radosti už mám větší pochopení.
Jsou to tihle hoši.
Líbí se mi, jak podřimují na těch střechách.
Úplný sbor.
Nejen že táhnou sáně, ještě štěkají ve čtyřhlasé harmonii.
Páni, na to bych si zvykl.
Když si vyjedete se psy, špatný den pro vás neexistuje.
Ať se cítíte jakkoli, odsud odcházíte šťastný.
Dobře.
- Tak jo. - Běžte. Pozor na hlavu.
- Běžte. - Dobře.
To jezero.
Jak dlouho vydrží zamrzlé?
- Snad do konce naší jízdy. - Snad ano.
Jízda na saních?
Budete řídit.
- Mám řídit? - Jo.
Tohle nedopadne dobře.
To dáte. Jistě.
- „Jsem si jistý, že ano,“ řekl nevědomky. - Jo.
Aksana chce, abych řídil.
Mám to na povel.
Moc se na to tedy necítím.
Ale napojím se na své vnitřní sisu a zkusím to.
V podstatě je to snadné.
Řídíte vahou svého těla.
Když chcete jet doleva, přenesete váhu těla na levou lyži.
- Oni znají cestu? - Znají cestu
a snad se jí dnes budou držet.
Jo, o to jde.
- Nepoznám, že jedeme špatně... - Jo.
...dokud neskončíme u někoho v obýváku.
- Jo. Zkuste to. - Já...
- Já... Fajn. - Jo. Je to trochu jako tanec.
Viděli jste mě na parketu?
Uvidíme, zda mě ti psi budou respektovat.
Myslím, že nejspíš ne.
Když po téhle jízdě zůstaneme na nohou,
bude to podle mě úspěch.
Fajn.
No, rád jsem vás poznal.
Dobře, dobře.
Panebože.
Ti pejsci dokážou běžet až 50 km/h.
Jak se psovsky řekne „zpomal“?
- Doleva? - Jo.
Můžete zpomalit a nahnout se doprava.
Jo, tak je to dobře.
- Jak si vedeme? - Vedeme si skvěle.
Dobře.
Vpřed, huskyové!
Zatím dobrý.
Získal jsem si respekt!
Vážně jsem tu věc řídil.
Je to báječné.
Cítil jsem se jako Ben Hur.
Dobře.
Jo.
Páni, to je skvělé.
Báječné. Já to miluju.
Myslím, že Finové možná na něco kápli.
Možná že zkoušení nového vážně přináší radost.
Co že to říkali o zastavení?
Ach bože.
- Výborně. - Páni, skvělé.
- Je to úžasné. Rychlé. - Jo.
Páni.
Aksano, děkuju.
To bylo vážně úžasné.
- Taky jsem si to užila. - To je dobře.
Tak skvěle jsem se dlouho nebavil.
A to myslím vážně.
Jako Kanaďan normálně nebývám upřímně šťastný.
Prostě jen tak přežíváme.
Tohle je jiné.
Není tohle to sisu?
Po návratu na hotel mě Ilkka pozval na sklenku před spaním.
Tohle je pro vás.
Nebo očividně... na pět.
Alkohol se ve Finsku bere velmi vážně, zvlášť když vám dojde.
Dobře.
Ochutnáme pár různých vodek.
Národní nápoj Finska.
Finové vypijí průměrně jen asi čtyři panáky na osobu.
Dostanete mě do maléru.
Ilkka vyjmenovává plodiny, které Finové používají k výrobě vodky,
od brambor až po ječmen a žito.
A chce, abych je ochutnal... všechny.
Rád bych, abyste našel prvky chuti.
Možná kouřovou...
Mám jen silný pocit, že zítra toho budu litovat.
Něco vám o Ilkkovi prozradím. Je s ním velká zábava.
Je na něm jasně vidět, že patří do skupiny „nejšťastnějších lidí na světě“.
Možná to nějak souvisí s tou vodkou.
Zkusím ještě trojku, tu si musím znovu ověřit.
Myslím, že ochutnávání vodky se řadí k mým největším zážitkům.
Zaprvé, jsme pod střechou.
Zadruhé, pili jsme vodku.
Rozhodně jsem se cítil jako Fin.
Šťastný.
Po pěti vodkách mě napadají dvě slova.
Postranní úmysly.
Je tu ještě něco typicky finského, na co bych vás zítra rád pozval.
A je to tady.
- Je to finská záležitost, jako vodka.
- Dobře. - Fajn. Důvěřuju vám.
Nejsem si jistý, s čím jsem souhlasil,
že s ním zítra podniknu.
Co nejhoršího se může stát?
Jdu do toho. To je moje sisu. Ať je to cokoli, udělám to.
Nebo ne, ale bude to moje sisu,
které se bude snažit, aby k tomu nedošlo.
Mimochodem, už jste viděl polární záři?
Něco mi říká, že ji uvidím dnes,
ať už se objeví, nebo ne.
Kde je?
Jen přehánějí, nemyslíte?
Žádnou záři nevidím.
Musím se prospat.
Ve svůj poslední den v Laponsku
jsem se vzbudil s mlhavou vzpomínkou, že jsem kývl na něco,
na co jsem asi neměl.
- Ilkko. - Zdravím, Eugene.
Rád vás zase vidím.
Připraven důvěřovat Finovi?
Jsem ve vašich rukou. Ať se stane cokoli.
Čím dál jedeme, o to víc jsem nervózní.
Zdá se, že míříme do daleké divočiny.
Silnice se bude zužovat, až budeme muset jít pěšky.
Beru to zpět.
Vůbec vám nedůvěřuju.
Zrovna když se mi ve Finsku začínalo líbit...
Víte, tohle už nemůže být finštější.
Ilkka se mě asi chystá zlomit.
- Ale... - Ilkko.
Další zamrzlé jezero.
A pomalu mi dochází, co bude následovat.
Až tam skočíte, naučíte se všechny možné finské nadávky,
ale myslím, že máme bezpečné řešení, jak vás do té vody dostat.
- Bezpečné řešení? - Ano.
Poslední možnost se vrátit.
- Beru. - Jdu za vámi.
Takže ten plovací oblek mě má udržet v teple a suchu.
Ale co ještě vás udrží v teple a suchu?
Když se vyhnete mrazivému jezeru.
Víc mimo svou komfortní zónu než teď už být nemůžu.
- Ilkko. - Ano?
To bylo naposledy, co jsem si dal pět skleniček vodky s Finem.
Chci utéct, ale v tomhle asi těžko.
A nezapomeňte, že pod vodou jdou čtyři schůdky.
Držte hlavu zpříma a jen...
Ano, chtěl jsem si nechat brýle.
Bez nich bych vypadal hloupě.
Pojďte! To dáte.
- Ach bože. - Sedněte si.
Co jsem říkal?
Věřte Finovi.
Páni.
Tohle není vůbec špatné, Ilkko.
- Už se cítíte jako Fin? - Spíš jako delfín.
Tohle je úžasné.
To myslím upřímně.
- Mám nápad. - Ano?
- Nepočkáme na polární záři? - Mám lepší nápad.
Povídejte.
Co další soutěž v pití vodky?
Sisu, vemte si něco do hlavy a pak to prostě udělejte.
Jistě, s trochou přemlouvání.
Takže se poplácám po rameni
a udělím si velkou jedničku v sisu.
Splývání v ledové vodě je vážně zábava.
Páni, takové teplo jsem ve Finsku ještě necítil.
A možná ani tak velký pocit štěstí.
Nerad přiznávám, že na začátku
byly mé pocity ohledně Finska na bodu mrazu.
Ale za poslední tři dny roztály.
Zdravím.
- Zdravím. - Jo.
Abych svůj pobyt tady oslavil, připojím se k chovateli sobů Alluovi
a jeho kolegům na poslední finské jídlo.
Sob naštěstí v jídelníčku není.
Máme karbanátky ze štiky, kterou Allu minule chytil.
- Lovíte si vlastní jídlo.
- Celý rok. - V zimě, v létě.
V Laponsku asi donášková služba moc nefunguje.
- Prostý život, že? - Jo.
- Jde o to, co je opravdu důležité. - Jo.
Když to shrnete třemi slovy...
- Rodina? - Ta je hlavní. Jo.
- Fajn. - Příroda.
Zvířata.
- Rodina, příroda... - Jo.
Zvířata.
Jo. Víc nepotřebujeme.
O Finsku jsem nevěděl zhola nic.
Nevěděl jsem nic ani o Laponsku.
Nevěděl jsem, kde vůbec je.
A odjíždím odsud s poznáním místních lidí,
toho, co dělají a proč je to pro ně důležité.
Prostý život je jedním z důvodů, proč jsou tak šťastní.
Ptal jste se na tři věci, na kterých nám záleží. Jaké jsou ty vaše?
- Na prvním místě je rodina. - Jo.
Jídlo.
A golf.
Vím, že to zní trochu povrchněji.
Jo.
Zima mě stále nechává chladným,
ale ta vřelost Finů se možná přenesla i na mě.
Nemám dobrodružného ducha,
takže představa, že podnikám věci, co bych normálně nedělal,
mě fascinuje.
Nejspíš mám sisu.
Jak se řekne „na zdraví“?
Skoro.
Na mém náhrobku by stálo:
„Zde leží muž, který splýval v ledu za polárním kruhem.“
Páni.
Překlad titulků: Petra Kabeláčová