En mann er død på Aspen Hill Road!
Hvilken mann?
Herregud. Dette er…
Frue, hør på meg! Hva er galt?
En mann har blitt drept foran meg.
Ett offer, blod overalt. Jeg er på bensinstasjonen.
Dette var ikke et statisk åsted. Det var ikke sikret.
Så jeg tok på meg en skuddsikker vest.
Hvis det er en skytter her ute… Vi kan ikke gjøre jobben om vi blir skutt.
Så brøt kaos ut, bokstavelig talt.
Montgomery.
Noen ble skutt i bakgården.
Ambulanse til hjørnet av Mills og Connecticut.
Blod kommer ut av nese og munn.
Man tenkte ikke "når skal det stoppe", men "hvor er neste"?
Hva gjelder det?
Han kan ha blitt skutt.
Ei dame ble skutt.
Jeg er redd.
Jeg tenkte: "Dette blir et helvete."
PÅ JAKT ETTER SERIEMORDERE TRENT TIL Å DREPE
God morgen.
Jeg heter Terry Ryan, pensjonert politi fra Montgomery County i Maryland.
Faren min jobbet i tv-bransjen,
han jobbet i ledelsen i en lokal tv-stasjon.
Han ble sendt ut til åsteder.
Og han pleide å ta meg med.
Jeg har minner fra da jeg var ti år, vi satte oss i bilen
og kjørte til en hendelse.
Kompisene mine syntes det var teit.
Det var slik jeg ble introdusert for drapsetterforskning.
Jeg ble ansatt i avdelingen for grov kriminalitet.
Jeg var i drapsenheten da disse hendelsene begynte,
og det var langt fra en vanlig morgen.
3. OKTOBER 2002
Det skjedde ved Aspen Hill Road, som går til og fra Washington.
Det var fortsatt rushtid den morgenen.
Det var flere patruljebetjenter på åstedet,
de hadde sperret området med bånd.
De intervjuet folk som var på stedet.
En dame som fylte bensin hørte et smell.
Hun hørte offeret si: "Jeg er skutt", mens han falt.
Ingen ser noen som stikker av, en bil som fyker av sted,
ingenting som antyder hva som kan ha skjedd.
Vi visste omtrent hvor skuddet kan ha kommet fra,
men ikke om det kom fra et kjøretøy
eller fra kjøpesenteret på den andre siden.
Jeg så etter prosjektilet.
Eller en hylse.
Vi fant ingenting.
Min overordnede, Roger Thomson,
ledet mannskapet jeg var en del av.
Roger er den beste sjefen man kan tenke seg.
Du må…
-Vi har gjort det. -Har dere?
Jeg vokste opp i Montgomery County.
Jeg gikk på skole og videregående der.
Og så jobbet jeg der resten av karrieren.
Jeg var politimann i 30 år.
Jeg var etterforsker i 20 år.
Jeg likte å sette brikkene sammen
og løse puslespillet.
Jeg kom til bensinstasjonen og Terry Ryan fortalte meg
hva som hadde skjedd på åstedet.
Og så fikk jeg en telefon…
om at enda en var blitt skutt.
En kvinne ble skutt mens hun satt på en benk foran et gatekjøkken.
Bare en kilometer unna.
Så vi fikk to åsteder på få minutter.
Veldig uvanlig.
Vi har ikke så mange drap i Montgomery County.
Hvem kan jeg sende dit?
Det var ikke flere folk jeg kunne sende til åstedet.
Jeg snakket med sjefene på telefon,
jeg snakket med folk på begge åstedene,
og så får jeg en telefon fra en etterforsker som er på sykehuset
som sier at en mulig ulykke kan ha vært en skyting.
Offeret klippet gress og ble skutt i fullt dagslys,
akkurat som de andre.
Så nå har vi tre drapsofre,
og vi hadde ingen øyenvitner om hvor skytteren var.
Vi har et problem. Hva er det som skjer?
Vi står overfor noe vi ikke hadde møtt før.
Jeg var redd for å bli skutt mens jeg var der.
Jeg visste ikke hvor skuddene kom fra.
Roger hadde sett alt.
Men jeg så i øynene hans at dette var noe helt annet.
Intenst.
Alle overordnede henvender seg til Roger.
"Hva vet du?" Han er i en situasjon han ikke har vært i ofte.
Det er lite å si.
Vi har ingen vitner.
Alle hørte pistolskuddet, men ingen så noe.
Adrenalinet pumper,
og man prøver å hindre at det tar overhånd.
Du prøver å unngå å miste hodet.
Han har den. Håndholdt.
Det kom en jevn strøm av journalister og kameramenn.
Se bak meg. Dette er bensinstasjonen. Skytingen skjedde her…
Vi prøver å holde dem unna åstedene, men det er vanskelig
fordi vi ikke hadde nok folk.
Siste nytt: Etterforskere fortsetter…
…å koble tre skyteepisoder sammen,
en som fylte bensin, ei dame på en benk…
Det var flere nyhetsreportere og kameramenn enn politibetjenter.
Det gjorde det litt vanskeligere for oss å gjøre jobben vår.
I Montgomery County er skytteren på frifot.
Det var vanskelig å snakke med kolleger, for media
brukte samme radiofrekvens.
Det var utrolig mye radiotrafikk.
911, hva gjelder det?
Vi trenger en ambulanse ved Mills og Connecticut.
På'n igjen.
Nok en skyteepisode på en bensinstasjon noen kilometer unna.
Jeg ringte mamma, for hun brukte den stasjonen.
Jeg ba henne om å holde seg innendørs.
"Ikke forlat huset."
Roger kom til meg og sa:
"Jeg hater å gjøre dette mot deg, men det har skjedd igjen."
"Noen må dra ned dit. Kan du dra?"
Det var en hendelse med en ung mor i 20-årene.
Ms. Rivera støvsugde bilen sin,
som sto parkert der borte ved støvsugerstasjonen.
Mr. Rivera, Lori-Anns ektemann, ble kontaktet.
Han kom til åstedet.
Jeg måtte meddele at kona var død.
Jeg så at han ble lei seg.
"Hva skal jeg si til ungen?"
Beklager, det er bare…
Ta tiden du trenger.
Det går bra.
Det var fint å sette seg ned på kontoret
og prøve å få oversikt over ting.
Jeg kunne ta informasjonen jeg hadde og prøve å forstå hva som skjedde.
Vi får informasjon fra nattskiftet
om en skyteepisode fra kvelden før.
Rundt klokken seks om morgenen ble Mr. Martin skutt ved et kjøpesenter,
og nok en gang var det ingen øyenvitner.
Så vi hadde fem skytinger.
Mr. Martin ble skutt natten før.
Neste morgen var Mr. Buchanan den første som ble skutt.
Vitner hørte et høyt smell.
De trodde gressklipperen eksploderte og traff ham.
Walekar ble skutt på Mobil-stasjonen.
Sarah Ramos blir skutt nord for der Mr. Walekar ble skutt.
Så ble Lori Rivera skutt på Shell-stasjonen.
Vanligvis er det en forbindelse mellom offeret
og den mistenkte.
Jobber de på samme sted? Bor de på samme sted?
Hadde de en konfrontasjon med personen som skyter?
Man må snakke med offerets familie
for å finne ut om det er en forbindelse.
Det er hovedmålet som etterforsker.
Man samler sammen brikker som i et puslespill.
Vi prøver å samle mye informasjon, og sjefen min sa
at han skulle lede etterforskningen.
FBI var involvert.
ATF var involvert.
Så det var en lettelse at alt presset ble redusert
og gikk til noen andre.
Hei.
Vi begynner 3. oktober, så kan vi gå tilbake senere.
Hjernen min går ikke baklengs. Den går bare fremover.
Jeg heter Michael Bouchard. Jeg var spesialagent i Baltimore
for Bureau of Alcohol, Tobacco, Firearms and Explosives.
En av mine oppgaver som leder for avdelingen
var å håndtere media.
Da jeg ankom, var det nok 50-60 mediefolk
som sto utenfor politiets hovedkvarter.
Jeg gledet meg ikke til å gjøre det,
spesielt under slike omstendigheter,
men rundt Washington D.C. følger alle nøye med.
Folk følger med på alt du gjør her.
Agent Bouchard, hvilket byrå leder etterforskningen?
De stilte mange spørsmål.
Ingenting av dette…
…ikke håndtert…
Vi hadde få vitner, og vi visste ikke nøyaktig hva vi lette etter.
Så det var ikke mye å si til pressen.
Jeg kan ikke svare på det. Beklager.
Agent Bouchard…
Takk.
Det viktigste beviset vi hadde, var ballistikken.
KULEFRAGMENT
Kulene som ble funnet i ofrene.
Prosjektilene ble sendt til ATF-laboratoriet.
Et par kilometer unna politiet.
Og jeg stolte på Walter Dandridge som jobbet i laboratoriet.
Han var en førsteklasses kriminaltekniker. Sikkert en av de beste i landet.
Jeg husker Mike Bouchard, han er en av sjefene
som vi som jobber på gulvet ikke har kontakt med.
Han er bare en ydmyk fyr som gjør jobben sin
og løser mange saker.
Situasjonen var pågående.
Presset økte, og de ville ha svar umiddelbart.
Det første prosjektilet og fragmentene jeg fikk
kunne jeg fastslå ble avfyrt fra en rifle.
Det var et kaliber .223 Remington-prosjektil.
Hvert prosjektil avfyrt fra et våpen
vil ha de samme avtrykkene.
Jeg fant ut at alle skuddene fra den første dagen
var avfyrt av samme skytevåpen.
Det var et gjennombrudd.
Da vi visste at en rifle ble brukt i disse skyteepisodene,
følte vi at dette var en snikskytter.
Det betyr at noen skyter fra lang avstand
og ingen ser hvor de skyter fra.
Det betydde at skuddene kom fra lang avstand,
antagelig fra rundt 30 meter, om ikke mer.
Så etterforskerne utvidet leteområdet.
Vi så etter vitner.
På Mobil-stasjonen var det et vitne
som hadde sett en hvit varebil over gaten.
Vitnene til Sarah Ramos-skytingen
så en hvit varebil kjøre fort av sted.
Kanskje grunnen til at skuddet er så høyt
er fordi lyden gjaller fra varebilen.
Kanskje personen løfter luken, skyter og lukker den igjen.
Derfor har vi ingen øyenvitner som faktisk så den mistenkte.
Mot slutten av første dag, var vi ganske slitne.
Personlig håpte jeg at det var over.
Vi kan løse det som har skjedd.
Det var kveld. Vi fikk en telefon.
Enda en skyting hadde skjedd i Washington,
rett over grensa fra Montgomery County.
Han ble ikke ranet, ingen så noen.
Det var uvirkelig.
Hvordan kunne det fortsette, og hva var sammenhengen?
På litt over et døgn: Seks kuler, seks drap.
4. OKTOBER
Dagen etter hadde media nesten slått leir.
Ikke bare på gata foran politiets hovedkvarter,
men på parkeringsplassen.
De kommer mot oss når vi går ut døra.
Han holder pressekonferanse klokken seks i kveld.
Da får vi vite mer.
Vi kunne ikke forklare hva som foregikk. Ikke på det tidspunktet.
Saken ble slått opp overalt. Tv, radio, trykte medier.
Og en avgjørelse blir tatt i samråd med politisjefen
om å gå ut med at vi så etter en hvit varebil.
Det er en Ford Econovan.
Vi kunne neppe løse saken uten media.
Folk var våre øyne og ører.
Se nøye på disse. Hvis du kjenner noen som kjører en slik…
"Ha dette i bakhodet.
Hvis du så en sånn, ring oss.
Hvis du ser noe, ring oss."
Hvite varebiler stoppes og undersøkes…
Det var mange som ringte inn.
De så en hvit varebil her,
de så en hvit varebil der.
Dette var ved kjøpesentre og bensinstasjoner,
men informasjonen kunne ikke kobles til skytingene.
911, hva gjelder det?
Ei ble skutt på parkeringsplassen.
-Puster hun? -Jeg vet ikke.
OVERLEVDE
Skytingen av Caroline Seawell i Spotsylvania i Virginia
endret etterforskningens omfang.
Nå var det ulike jurisdiksjoner.
Man tenker at skytteren har begynt å bevege på seg.
At han vil angripe i ulike områder.
Hva er motivet?
Det så ut som tilfeldige skytinger,
hvordan kan man finne ut hvor de slår til neste gang?
Inntil vi finner et motiv, er det vanskelig å løse saken.
Så vi bestemte oss for å utvide innsatsstyrken.
Litt nærmere.
Tar du nesa mi?
April Carroll, andre tagning.
Jeg var hjemme, telefonen ringte. Sjefen min sa: "Sitter du?"
Jeg svarte: "Ja. Hva skjer?"
Hun sa: "Du må ta snikskytter-saken."
Jeg og familien hadde nettopp flyttet til Washington.
Dette var første gang jeg hadde en kvinnelig sjef
som også var mor, og hun sa:
"Takler du dette?
Du har barn og har nettopp flyttet hit."
Jeg hadde funnet en barnepike, så vi skulle få det til å fungere.
"Jeg er klar, sjef."
Jeg spiser frokost og gjør meg klar til jobb.
Siste nytt: En 13 år gammel gutt er i kritisk tilstand…
Jeg ble grepet av kvalme. "Herregud."
…en skarpskytter…
En uskyldig gutt ble skutt ved en skole.
Å skyte et barn er å gå over streken.
Denne saken er personlig nå.
Det traff meg hardt, som mor til tre gutter,
at skolene ikke var trygge.
Kan det skje mitt barn?
Jeg ble helt sikker på at skytteren
var klar over frykten de skapte.
At folk var livredde
og at de ville ta det til neste nivå ved å skyte et barn.
Og se hvordan folk reagerte.
Etter skytingen av Iran Brown
var engasjementet og intensiteten på høyeste nivå.
Du vil ikke gå av skift eller ta en pause.
Saken går døgnet rundt til de skyldige blir tatt.
Hvis du har informasjon om saken,
må du ringe tipslinjen. Nummeret er…
Da vi offentliggjorde nummeret, rant det inn med telefoner.
Vi hadde 100 telefoner med 100 ansatte fra alle byråene
som tok imot tips og la dem inn i systemet.
Jobben min var å gå gjennom tipsene
og avgjøre ut fra det vi visste
hvilke tips vi skulle prioritere.
Presset var stort, jeg måtte ikke gå glipp av noe.
Jeg visste ikke hva jeg så etter. Det går mye på instinkt.
8. OKTOBER
Min erfaring med seriemordere
er at morderne deltar på pressekonferansene,
de vender tilbake til åstedet og følger med på hva politiet gjør.
Så vi så på opptaket av pressekonferansen,
og så etter mistenkelig oppførsel.
Alle var klare over at morderen kunne være blant oss.
Vi så en person som etter pressekonferansen
gikk opp til podiet
og så gjennom papirene Moose hadde etterlatt seg.
Og vi syntes det var rart.
Han ble vår hovedmistenkte.
Så vi måtte finne denne mannen.
Jeg kjørte til jobb dagen etter, og stoppet på rødt lys.
Jeg ser på nabobilen, og ser en person jeg føler at jeg kjenner.
Så bearbeidet hjernen det raskt, og jeg husket bildet.
Jeg ser på bildet, jeg ser på bilen…
Det var definitivt ham.
Snikskytteren kunne sitte ved siden av meg.
Jeg må gjøre noe.
Hva gjør jeg nå?
Jeg kan ikke stoppe ham. Det er for mange folk her.
Og jeg fulgte ham til en kontorbygning, og han parkerte.
Hvis jeg gikk inn alene,
kunne jeg miste både ham og bilen.
Så jeg ringte og snakket med sjefen min,
og med forsterkninger kunne vi ta ham i varetekt.
FORHØRSROM
Vi kan ha tatt ham nå.
Vi kan faktisk ha tatt morderen.
En ting jeg husker under forhøret
var ansiktsuttrykket hans
da han innså at han var mistenkt for drapene.
"Vent, hva? Tror dere at det var meg? Nei!"
Han sa til oss at han var grepet av saken.
Jeg har sett uskyldige og skyldige menneskers ektefølte reaksjoner,
og jeg måtte bare heve armene og si:
"Han var på feil sted til feil tid."
Vi sjekket alibiene.
Vi snakket med kona hans, det var en rekke ting
som på få minutter utelukket ham.
Pokker, hvis det hadde vært ham
kunne vi gått videre og folk ville vært trygge.
Skytteren politiet kaller en serie-snikskytter
terroriserer Washington-regionen.
For hver skyteepisode…
ble vi nedtrykte, for vi hadde mislyktes
i å stoppe disse morderne.
Vi skulle gjerne ha løst saken nå…
Folk var livredde.
…gjør vårt beste.
Skoleidrett ble stanset.
Friminutter ble stanset.
Ti mennesker er skutt, åtte er døde,
av snikskytteren som herjer i Washington.
Det siste offeret er Kenneth Bridges.
Vi ante ikke hvor de ville slå til.
Det var som å prøve å holde sand i hånden.
Det renner ut fordi du ikke klarer å gripe det.
14. OKTOBER
Jeg sitter og ser på sporene vi har,
og agenten ved siden av meg blir oppringt på mobilen
av en agent som er på Home Depot i Falls Church
og hørte flere skudd.
Mannen min og våre tre sønner
skulle på Home Depot den dagen.
Panikken da jeg hørte "Home Depot i Virginia"
uten at jeg visste hvor de var, suste i meg på veien dit.
Heldigvis ringte de og sa: "Vi er hjemme."
Jeg sa: "Fint. Jeg ringer senere."
Jeg kommer til åstedet og går over en stor parkeringsplass
mot kommandostedet vårt.
Og telefonen min ringer.
Jeg så at det var pappa i L.A.,
og jeg sa: "Hei, pappa. Alt går bra, men jeg kan ikke snakke nå."
"Jeg vet det.
Jeg ser deg på en parkeringsplass ved et åsted."
Enda en kvinne er drept, og politiet er sikre på…
Han fikk panikk av at han kunne se meg på nyhetene,
for da kunne de mistenkte se meg og skyte meg.
Og det gjorde meg svimmel.
Jeg la telefonen tilbake i lomma og tenkte at han hadde rett,
vi hadde stilt oss i skuddlinjen.
Jeg klarte ikke å kvitte meg med tanken.
Jeg ante ikke da jeg fikk denne saken
hvor mye intensitet, frykt og stress
som fulgte med.
19. OKTOBER
Det er lørdag kveld.
Kona og jeg spiste middag for første gang
på halvannen uke.
Vi snakket om livet til barna våre.
Jeg ble oppringt
og fikk vite at noen var skutt i Ashland i Virginia.
De hadde tekniske bevis som kunne hjelpe oss.
Jeg sa til kona at jeg måtte på jobb.
Hun taklet det fint. Jeg skal ikke si hva hun egentlig sa.
Alle som er gift, vet det.
Jeffrey Hopper fikk alvorlige skader, men overlevde heldigvis.
Han og kona kjørte på motorveien, stoppet for middag
og kona hans hørte et skudd.
Hun trodde at det kom fra skogen.
Kriminalteknikere fant en lapp festet til et tre i en pose.
Ja, jeg kan lese.
"Til deg, herr politi. Kall meg Gud. Ikke gi dette til pressen."
"Hvis det er viktigere å stoppe drapene enn å fange oss,
godta våre krav som er ufravikelige."
Kravet var at vi skulle overføre ti millioner dollar til en konto
med et minibankkort.
"Vi har prøvd å kontakte dere for å starte forhandlinger, uten svar."
Dette var et gjennombrudd.
La oss finne ut når de kan ha ringt,
se om vi finner noe mer.
Han hadde kontaktet Derick…
som jobbet i medieenheten. Han sa til Derick
at de var involvert i en skyteepisode, et ran og drap,
som skjedde i Alabama.
Først trodde ikke etterforskerne at det var en sammenheng.
Skytingen skjedde mange kilometer unna, en måned før alt begynte i Montgomery.
Men man kan gi dette sporet til en FBI-agent i Alabama,
og de kan skaffe all informasjon.
To personer var på vei ut av en bedrift
og en person gikk mot dem og skjøt dem,
stjal pengene fra bedriften og stakk av.
Men den mistenkte hadde et nummer av bladet Shooters.
Han mistet bladet da han løp.
Vi snakket med etterforskeren om bevis fra åstedet,
og han sa: "Vi har fingeravtrykk fra bladet."
De sjekket databasen i Alabama, men fikk ingen treff.
Så vi sjekket fingeravtrykket i den nasjonale databasen, og fikk treff.
Fingeravtrykkene tilhørte 17 år gamle Lee Boyd Malvo.
Dette var et aha-øyeblikk. Vi var på sporet.
Han var en immigrant fra Vestindia. Han ble satt i forvaring
etter at han krysset grensen fra Canada,
og da tok de fingeravtrykkene hans.
De spurte Malvo hvem han reiste med, og det var en eldre mann.
Den personen hadde legitime papirer, og han het John Allen Muhammad.
Jeg var med på å undersøke alt vi kunne finne om Muhammad.
Han var i hæren under navnet John Allen Williams.
Eks-kona hadde bedt om besøksforbud
som hindret ham i å møte barna deres,
fordi han hadde kidnappet dem en lang stund.
Jeg følte helt fra det øyeblikket
at det var dem, og at vi ville ta dem.
Det var et av de beste øyeblikkene for folk i disse tre ukene,
vi var i ferd med å løse saken.
Vi sjekket databaser i Virginia og D.C.,
og alle nasjonale databaser angående Muhammad.
Det vi undersøkte mest
var et kjøretøy registrert på John Allen Muhammad.
Det var en blå Chevy Caprice, kjøpt i New Jersey.
Vi hadde et bilnummer, vi hadde to navn.
Men det alle tenkte var:
"Hva skal vi med dette om vi ikke vet hvor de er?
La oss ta dem før de dreper igjen."
En bussjåfør har blitt skutt på Oxen Hill.
Jeg er redd. Send noen. Vær så snill. Jeg er på bussen.
Man er så nær, men allikevel ikke.
Vi har et nytt offer.
Presset var størst etter den skytingen.
"Vær raske. Kom gjennom dette."
"Finn det viktigste, bli ferdige så vi kan finne dem."
23. OKTOBER
En føderal arrestordre er utstedt…
Jeg jobbet på nattskiftet, og det kom på tv-en som sto på kontoret.
Kjøretøyet de leter etter er en rød eller blå Chevy sedan.
Jeg ble overrasket over å høre at vi så etter en blå Caprice,
for vi fikk så mange tips om hvite varebiler.
Jeg var på vei ut av kontoret
da en av sjefene for innsatsstyrken
stoppet meg og sa: "Bli her. Jeg tror de har funnet bilen."
Han kommuniserer med politiet.
Bilen vi ser etter har blitt sett i Washington County på en rasteplass.
Det er noen i den.
De er ikke sikre, for den har sotete ruter.
Så jeg løp ut av kontoret.
Vi vil ikke ha media med oss, så jeg lot sirenen være av.
Vi skulle møte politiet like ved rasteplassen.
Jeg håpet og ba om at det var den rette bilen og de rette folkene.
At vi skulle finne bevis i bilen
som knyttet dem til skytingene.
Vi kom frem til møtestedet.
Jeg snakker med lederen for politistyrkene.
Han sier at SWAT-teamet har kommet.
De skal inn i skogområdet for å nærme seg bilen, og vi må vente.
Vi venter bare på en melding om at de er arrestert.
Og forhåpentligvis blir ingen skadet i aksjonen.
Atten sekunder.
Hodet er fullt av tanker.
Man er full av adrenalin.
Og så blir jeg oppringt.
SWAT-teamet slo inn vinduer på hver side av bilen.
Begge ble dratt ut.
Jeg ser de to mistenkte, Muhammad og Malvo,
og de satte dem på hver sin side av bilene,
slik at de ikke kunne kommunisere med hverandre.
Knust glass overalt.
Man gjorde et søk.
Og det var et hull i bagasjerommet.
Man kunne krype inn fra baksetet og skyte.
Da man dro opp baksetet, så man riflen.
Det var over.
Så…
-Hva synes dere om Moose? -Vi elsker ham!
Vi gikk ut døra, og ble møtt av
folk som jublet, barn med skilt.
Vi ble forbløffet av det,
og konsetrerte oss om det vi skulle si.
Takk. Beklager at dere måtte vente.
Den dagen hadde ikke media så mange spørsmål.
De ville høre hva vi hadde å si.
Den tredje oktober, Prem Kumar Walekar i Montgomery County.
Den tredje oktober, Sarah Ramos i Montgomery County.
Han begynte å ramse opp alle ofrene, og tårene rant.
Det var en lettelse. Utmattelsen kunne slippe til.
Våre tanker og bønner går til ofrene. Takk.
Barna mine så pressekonferansen og blikkene gikk fra tv-en til meg,
frem og tilbake.
De sa: "Vent, mamma. Du tok ham. Hvorfor gråter du?"
Så sa de: "Nå kan vi gå ut i friminuttene!"
De hoppet opp og ned og jublet,
de så på meg og sa: "Ikke sant, mamma?"
Jeg sa: "Ja, nå får dere friminutt."
Det var glede og veldig mange følelser.
JOHN ALLEN MUHAMMAD OG LEE BOYD MALVO DREPTE SYTTEN OG SÅRET TI
17-ÅR-LEE BOYD MALVO FIKK UBETINGET LIVSTID
JOHN ALLEN MUHAMMAD BLE DØMT FOR DRAP
HAN BLE HENRETTET I 2009
Tekst: Kjetil Almås