Защо не ми го побира умът?
Помагам на Алис Леърд да си събере багажа за колежа.
Може би защото не помагаш. Само философстваш, за да се измъкнеш.
Как лети времето! Довчера беше колкото Сътън, а сега си…
- На 18. - На 18 години! Вече си жена.
- Гадост. - Но защо само два куфара за цяла година?
С Чарли заминаваме за няколко месеца,
а имам цял куфар с плюшени играчки, уж за Сътън.
Татко ще ми докара останалите неща другия месец.
Сега си вземам само нужното за футбола.
Боже, заминавам след три дни. Искам още време.
Спокойно, готова си.
Да, но ти не си! Ще останеш сам.
Лиз и Дерек заминават за Испания, този тук - за Тенеси,
а и се издъни със Софи.
Не съм се издънил.
Паникьосах се и допуснах дрязгите ми с дядо ти да я прогонят.
- Бива си ме. - И още как!
Дори се скара с шефа си точно преди заминаването му.
Сега сте сърдити като момиченца в прогимназията.
Не че е лошо.
Не се тревожете, ще се оправя. Дори нямам търпение да остана сам.
Ще пия направо от бутилката неща от хладилника.
Сок, мляко, соев сос.
И ще се разхождам по гащи из къщи.
Супер, успокоих се.
- Соев сос? - Като ям суши, удрям по един гълток.
Притеснително.
- Благодаря ви, че ни приехте засега. - Няма проблем.
Само докато докарат багажа.
- И ще живееш в Кънектикът завинаги? - Докато съм жив.
Може да пукна и на тоя диван.
- Татко. - Не.
Може и в кенефа като Елвис.
Да вървим на тренировка.
- Кой е Елвис? - Не е важно.
- Той защо още е тук? - Опитваме се да спасим брака си.
Надявах се, че Джими ти е изчукал Дейв от главата.
- Боже, Пол! - Казал ли ти е?
Предпочитах да говоря насаме с баща ми за сексуалните ми партньори.
- Така че ви оставям за минутка. - Благодаря.
Какво? Джими го изтърси, докато си изливаше яда на мен.
По онова време бях разделена с Дейв, а Джими е много грижовен.
- Нищо сериозно. - Тоест е бил "безопасен чеп".
- Моля? - Безопасен чеп.
Ще рече, секс без обвързване.
И Джули уж беше безопасен чеп.
- Но се оказа, че не е безопасен чеп. - Спри да казваш "безопасен чеп".
- Какво е "безопасен чеп"? - Майка ти не биваше да го казва пред теб.
- После ще ти обясня. - Не си и помисляй.
Господи, какво става? Какво е това чудо?
Реших да ставаме рано, за да се настроим на барселонско време.
- Така е на испански "събуждай се вече". - А как е "ще те убия"?
Хубаво, ако щеш.
Ола, амиго! Рано си станал, Шон.
- Пренесе ли се вече? - Да.
Тогава какво правиш тук?
Алис заминава. Не е сега моментът и аз да зарежа Джими.
- И ще се правиш, че още живееш тук? - Докато ми падне сгода да му кажа.
Това е откачено. Той ще се радва за теб.
Здрасти, Джими. Защо си станал толкова рано?
Не знам, някой се беше разкрещял.
- Ние бяхме. - И защо ви е толкова драго?
- Я какъв ден се е отворил! - Извинявай, говорех си с Дерек,
докато отивах към пристройката, където спах снощи.
Интересно.
Знаете ли колко е часът?
Всички да се връщат в леглата, иначе…
Виж ти, проверила го е.
Защо ме гледаш така?
Когато гаджето ми приложи нови креватни хватки, подозирам изневяра.
Но ти явно нещо се беше заблудил.
Понеже не знаех къде да си пъхна палеца ли?
Да му се не види, закъснявам.
- Ще се приготвям. - Нали го знаеш онзи скъп сапун?
Не си мий задника с него.
Няма, но ти все пак не го ползвай за лице.
- Скъпи, имаш ли парацетамол? - Не те чувам.
Стига бе, уби ме.
Майко мила.
Скъпоценно мое!
- Скъпа. - Да?
Хрумна ми нещо.
- Какво? - Страхотно е.
Да се съблечем дибидюс и да си вземем душ заедно.
Защо дишаш тежко?
- Така си дишам. Защо стоиш така? - Не знам.
- Навита ли си за душа? - Не мога.
Имам пациент отрано.
- Чао. - Дай прегръдка де.
- Да, прегръдка за теб. - Благодаря.
Нали си мой човек.
- Братска прегръдка? - Да, супер, сега изчезвам.
- Да не сме сърдити? - Не знам, може, нямам представа.
Здрасти, Пол.
- Да? - Здрасти.
- Как си? - Добре.
- Как е в Кънектикът? - Не се оплаквам.
Имам си личен готвач.
- Гледай да не профукаш пенсионния фонд. - Говоря за внука ми.
За какво звъниш, Джими?
Извинявай, че направих грозна сцена, преди да заминеш.
- Ти беше напълно прав. - За кое от всичко?
Че недоволството ми е към друг човек.
Нищо особено, типичен пренос.
Болшинството от моите пациенти ми се нахвърлят,
а на сутринта осъзнават, че не съм баща им.
- Знам, че не си баща ми, Пол. - Дали?
Както и да е, не исках да се разделяме така.
Чаках с нетърпение прощалната ни закуска.
- Много неща исках да ти кажа. - Типично за теб.
Все си представяш някакви идеализирани сцени.
Но животът е по-хаотичен, това е.
- Алис ще намине ли на път за колежа? - Да.
Тревожи се, че оставам сам. Трябва да й покажа, че съм добре.
И да направя изпращането й незабравимо.
Ще обиколим любимите й места,
а на летището ще дръпна чудна реч за довиждане.
- Пак се увлякох, нали? - Да.
Но щом е за Алис, ще си затворя очите.
Докато сме на телефона, искам да ти кажа…
Татко, и сам можеш да си правиш сандвич.
Трябва да затварям, обаждай се.
Така, отметнах всички задължения като бъдеща баба, преди да заминем.
Записах Пейтън и Уил при нашия гинеколог,
пратих им витамини за бременни, както и много интересна статия за това,
как вагината не се възстановява след раждане във вода.
Ти ли я написа?
- Да. - Знаех си.
- Здрасти. - Привет!
Вежди и чай с балончета? Знам къде правят и двете.
Не мога, Конър ще ме води на скъп обяд.
- Имаме годишнина. - Така ли?
Честити десет месеца и 13 дни.
За трети път ми отказваш заради Конър.
Мислeх, че ще движим много преди колежа.
Вярно бе, ти заминаваш.
Забравих, не си го споменавала почти пет минути.
- Ти сериозно ли? - Да.
- Сериозно? - Не, няма да им се месим.
Долавям известно напрежение.
- Не се обаждай, Конър. - Млък!
- Ще преспя с брат ти. - Не ти искаме мнението!
- Защо винаги става така? - Такива са жените, свиквай.
Не внушавай на сина ни, че жените са луди. Нека сам го разбере.
- Лиз? - Какво? Тук съм.
- Лиз, къде ми бягаш? - Ето ме.
- Майко мила. - Какво става?
- Погледни. - Божичко, най-накрая ти е предложил.
Нищо не е направил. Намерих пръстена и го пробвах.
И той запецна.
И какво искаше да кажеш? Да не си знаела?
Много ясно. Дерековците си споделят всичко.
Дерек пък казва всичко на мен, което по тази логика значи, че…
И аз ли съм Дерек?
- Лиз, защо си мълча? - Не исках да разваля изненадата.
- Оставих те сама да я развалиш. - Не съм готова за брак.
Още не съм на себе си заради Мая и се готвя за кариерен скок.
Затова още не ти е предложил.
Чакал е подходящия момент.
Няма какво да чака!
Разбрахме се да обсъждаме всичко, а е дал 13 хиляди долара за пръстен.
- Проверила си? - Е, как!
Гордея се с теб.
Стига, стига.
Седни сега.
Издишай.
Ха така.
Сега ще намажем ръката с лубрикант и ще върнеш пръстена на мястото му,
а когато ти предложи, ще станем приятелски семейства,
които ходят заедно на почивка и вършат щуротии като в "Белият лотос".
Как ти звучи?
И като я закарам на летището, ще кажа:
"Помни какво ти казах като малка, когато се страхуваше да идеш на лагер.
Дръпни невидимата нишка между сърцата ни.
Ще го усетя.
Където и да съм, каквото и да правя, ще спра.
И ще я дръпна и аз".
- Леле! - Разчувства ме.
И моите очи се насълзиха. Да му се не види!
Трябва да се упражнявам, та като дойде моментът, да не ревна.
Ако запазя самообладание, ще разбере, че няма защо да се тревожи.
Първата нощ в празното гнездо ще е тежка. Добре че ти още си тук.
Може утре вечер да дойда в пристройката и да гледаме мача на "Доджърс".
Или пък да отидем на бар.
Или знаеш ли какво? Да гледаме мача на живо на стадиона.
- Гостуват. - Да идем!
- Къде? - В Атланта.
- Далече е. - Не става.
Ето я и нея.
Радваш ли се за перфектната последна вечер тук?
Може да поиграем миниголф в "Касъл Парк",
после вечеря в Стария град, а след това сладолед във "Фъджи Мъндейс".
Все едно.
- Страхотно начало. - Не е свързано с теб.
Скара се със Съмър, защото постоянно е с Конър.
Този път нямаше юмрук в циците.
Странно ли е, че се радвам да се намеся като баща?
Значи се разбираме за утре вечер в пристройката?
И още как.
Трябва да му кажеш!
Помагайте. Какво да кажа на Дерек, когато падне на коляно и ми даде това?
Много е красив.
Може би тялото ти дава знак, щом не можеш да го свалиш.
- Или е дело на Исус. - Мамо, не обяснявай всичко с Исус.
- Подута съм заради цикъла ми. - Цикълът ти е от Исус.
- Какво каза тя? - Цикълът на Габи бил от Исус.
- Моля? - Дръж се по-зряло.
- Колко души ти помагаха за видеовръзката? - Оправих се сам.
- С помощта на четирима. - Не се разсейвайте, мамка му!
- Без вулгаризми. - Благодаря.
"За" и "против" да се омъжа за Дерек. Вие сте!
- Уикенди като в "Белият лотос". - Не.
Помнете, че трябваше да има обсъждане.
- Не засада. - Можеш ли да го виниш?
Откакто е с теб, за всичко те кара насила.
- Това казвах на Лиз онзи ден на обяд. - Виждате се без мен?
- Понякога. - Да не ти е дала и камъче?
- Не. - Не се сещам.
Предателки! После ще се разправяме.
- Дала ли си й? - Стига.
А аз никога няма да получа. Толкова искам…
И не е вярно, че ме е карал насила.
За да те изведе на първа среща, човекът си съдра гъ… дупето.
Тя какво не му харесваше?
- Не е наркоман, когото да спасява. - Точно така, да.
Замъкна те да празнувате Деня на благодарността.
Може би въпросът е не защо ти трябва да се омъжиш за него,
а от какъв зор той да се жени за теб.
- Така ли, Пол? Изключвам те. - Слава богу.
- Липсваш ни. Майната му на паркинсона. - Майната му.
- Прощавай, мамо. - За паркинсона - може.
- И какво смяташ? - Честно казано, още не съм сигурна.
Ако няма да си говорим за внучета, аз се махам.
Грамаден съм за миниголф.
Идваше ми да събарям вятърни мелници.
А на мама й забраниха да влиза, понеже откъсна носа на клоуна.
А тя просто се радваше, че е вкарала от раз.
- И си беше пийнала. - Да де.
- Тя какво прави тук? - Стига бе.
- Каза, че искаш да поканиш мама на среща. - Лесно те подлъгах.
- Как не са те отвлекли като дете? - Отвлякоха ме в Мароко.
Това обяснява много неща. Сядай, Съмър, поръчах ти сладолед.
В нормална ситуация не бих се месил.
- Да бе! - Всъщност бих.
Но съвсем наскоро и аз се скарах с приятел.
Казвам ви, не се разделяйте сърдити.
- Затова ви събрах. - Браво на теб, пич.
Промяната е плашеща, "Уеслиян" е далече.
Мисля, че сте изнервени, защото ви е страх от раздялата.
Ужасно ще ми липсваш. Ще си говорим ли по видеовръзка?
Много ясно. Само без нови рижи приятелки.
Друга рижка няма да ме спечели. Страшно те обичам.
- Ха така. - Ще пробваме едновременно нови дроги.
- И лесбийските истории - първо с мен. - Аз ви напускам.
Корнхоул!
Трябва да го обявят за спорт.
Ще ти се спорт, в който белите доминират.
- Тайгър приключи, върнахме си голфа. - Добре че са проститутките.
- Корнхоул! - Слава богу, хванах те преди Габи.
- Намерила е пръстена. - Какво? Ама как?
- Няма значение. Тя е бясна. - По дяволите.
- Ето я, бягай! - Спокойно.
- Пръстен? Защо си ми го купил? - Защото те обичам.
Нали щяхме да обсъждаме всичко?
Съжалявам, но мислех, че с мен си щастлива.
Стига, Габи, а и честно казано…
Май познавам много хора тук. Това братовчед ми ли е?
- И вечно загорялата ти студентка? - Супер изглеждаш.
- Сестра ти. - Здрасти.
Майка ти.
Какво става?
- Джими, надуши ни, гаси! - Ето.
- Не искам да ме убият в бар! - Спокойно.
Искаше да ме изненадаш, но не си познал!
Няма да коленича, защото ще говоря,
а и не искам да си оцапам красивата рокля.
- Готов ли си? - Не съвсем.
Лошо, слагай колана!
Така, Дерек…
Цял живот съм се чувствала като от друга планета.
Като някакво дългунесто извънземно,
което е попаднало на Земята и се мъчи да се впише сред нормалните.
Беше ми малко самотно.
И после се появи ти - сексапилният и мил зевзек.
С теб забравям всяка неувереност, сериозно ти казвам.
Дори бих те оправила пред всички.
Ти ми позволяваш да съм каквато съм. Приемаш всичките ми лудости.
- И аз така. - Знам, скъпа.
Харесва ми, че си джентълмен.
И че нямаш нужда от обгрижване,
но ако поискам, би ми позволил.
И най-вече ми харесва, че ме тласкаш напред.
Колкото и да се запъвам.
Стана ми страшничко тази година.
Но си мисля, че ако ми окажеш честта
и привилегията да си до мен,
от нищо не ме е страх.
Дори от това.
Дерек, ще се ожениш ли за мен?
КАЖИ "ДА"!
Да.
Внученца!
- Защо педикюристът ми е тук? - Разпратих покани на контактите ти.
Аплодисменти за него.
Педикюрист! Педикюрист!
- Ето ни на летището. - Да.
Открих я!
Картата ми щеше да остане на пода, а без нея не мога да летя.
Не мога да повярвам, че ще те изпратя до колежа.
Радвам се за последното ви приключение.
Къде ми е…
И помни какво ти казах, като беше малка и се страхуваше да отидеш на лагер.
Просто дръпни невидимата нишка между сърцата ни.
- Ще го усетя… - Наистина ли съм в икономична класа?
- Може ли само минутка, Съмър? - Добре, пич.
Имам картата ти в "Апъл Пей", ще доплатя.
Където и да съм…
Последния път, като бях на летище сама, се озовах в Мароко.
- Всъщност тръгвайте. - Благодаря за всичко.
- Супер си, обичам те. - Аз още повече.
- Хайде, чао. - Чао.
Бързо!
- Бордната карта? - Да, добре.
Натам сме.
Гадни сте, засенчихте нашите предложения за брак.
Моето щеше да е страхотно, но Джими повърна на пианото и изчука Габи.
- Аз бях свидетел. - Не пред новия ми годеник де.
Може и аз да повърна и да те изчукам.
- Как ще отпразнувате годежа? - Лиз и Дерек ни поканиха в Барфелона.
- Благодаря, че го каза правилно. - Културен съм аз.
- Купиха ни билетите като подарък. - Стига де.
- Да дойдем и ние? - Не, отиваме в Тенеси.
Хубаво. Да дойда сам?
Алис вече е кацнала в Кънектикът.
А аз съм си екстра.
- Няма ли да го потвърдите? - Екстра си.
- Има си хас. - Изобщо не ни изнудваш.
Мачът започва. Вземам мезе и идвам в пристройката.
- Добре. - Супер, чао, хора.
- Чао, Джими. - Явно ние не сме поканени.
Шон още си трае, че се е изнесъл.
Да го аплодираме.
- Хайде. - Включвам се и аз.
- Така пляскат женките отдолу, Шон. - Не, извинявай, Шон.
- Не знаех какво значи. - Няма нищо.
Моментът настана.
- Да. - Покажи топки.
- Давай. - Ще успееш.
- Дайте нов жест за показването на топки. - Сетих се.
Ей така жонглираш с тях.
Ето, взех шунка и ананас, както ми писа.
Сега се сещам - имал си предвид пица.
Няма нищо. Може да си направим купон по хавайски.
Време е да ти кажа.
Намерих си по-просторна квартира и се изнасям.
Страхотно, Шон! Браво, кога се местиш?
Преди три дни. Всичко стана много бързо.
Дерек има прекрасен имот, но някой трябва да му го ремонтира.
Знаеш, че обичам да помагам на богати белчовци.
Не сме за изпускане.
Трябваше да ти кажа по-рано, но Алис замина, а сега и всички останали…
Стига, Шон. Не е нужно да се извиняваш.
Идеята не беше да оставаш завинаги в пристройката.
Много се радвам за теб.
Идвай тук.
Какво да ти кажа? Ще ми липсваш.
- Ще съм на четири пресечки от тук. - Развали момента.
Бас ловя, че Марисол те чака в новата квартира.
Възможно е.
Майната му на мача, тръгвай.
- Ключът за пристройката. - Да, благодаря.
Благодаря ти, Джими, за всичко.
Радвам се, че решихте да се отбиете.
Обсъдихме го и ви предпочетохме пред надрусване на мач на "Ред Сокс".
- Тези хора още имат връзка с татко. - За вълка говорим…
А и как ще пропусна? Кой знае кога пак ще ям домашна храна.
Не подценявай мензата.
Похапвах зърнените закуски с крем, вместо с мляко.
- Може би след дъвка с марихуана. - Вече сдъвках една.
- Татко пита дали съм дошла ли? - Да, освен това пише:
"Шон се изнася. Радвам се за него, но и ми е тъжно".
- И как му отговори? - С палец нагоре.
- Стига де! - Защо палецът e черен?
Габи го направи, не знам как се сменя.
Споделил ти е, че е тъжен, а си реагирал с емотикон?
Не знаеш ли колко е самотен сега?
Не е сам, има си красива приятелка, с която са на един акъл.
- Вече не е с нея. - Какво?
- Кога са скъсали? - Преди няколко седмици, казах ти.
- Не ме ли слушаш? - Зависи, като кречетала сте, отсявам.
- Татко. - Ама че човек.
- Не е истина. - Какво искате да направя?
- Примерно да му дадеш бащински съвет. - Боже господи.
Не съм му баща.
Щом си ми почетен дядо, това не те ли прави…
Папа пич.
Вижте какво, делят ни пет хиляди километра.
Дори да имах вълшебна пръчица,
Джими пак трябва да се научи да се справя сам.
Майната й на домашната храна. Да си вземем пица.
- Чудесна идея. - Давайте дъвките.
- Да, може. - Ти не си поканен.
Слава богу!
Аз съм Батман.
Здрасти, Дан. Как си?
Доста е празно тук.
Да, никого няма.
Значи може да проведем сеанса в моя кабинет
или да натрупаме всички възглавници и да си направим форт.
- В твоя кабинет, моля. - Ти губиш.
Стан и жена му пък се местят в Париж. Представяш ли си?
- Кой иска да живее в Париж? - Повечето хора.
Направи ли си вече профил в сайт за запознанства, както обеща?
Не, но смених акцента на Сири с австралийски.
Тръпка си е.
- Дан. - Знам.
- След три години терапия съм на нулата. - Не е така.
Много постигна през изминалите години, не го забравяй.
Всеки има спадове.
Да ти призная, и на мен още ми се случва да се чувствам сам.
- Сякаш всички освен мен вървят напред. - Познато.
Трябва да се борим с това.
Междувременно обаче да търсим и плюсовете в самотата.
Като се събудиш утре, напомни си,
че "сам" невинаги означава "самотен".
Защо си тук, Матю?
Пазя празната къща, а мама каза, че може да хапвам при теб.
Не може.
Грабвай една пица и изчезвай.
Обичам пеперони.
Искаш ли да изпием по едно кафе и да хапнем пицата?
Просто да си поговорим ей така.
- Няма нужда, благодаря. - Не че настоявам.
- Здрасти, Пол. - Здравей, какво става?
Тъкмо си направих тренировка и ще нападам новия ден.
- Киснеш сам по гащи, нали? - Позна, да.
Звъня ти, защото…
трябва все пак да си направим прощална закуска.
С удоволствие, кога?
Примерно сега.
Здравейте…
Пол.
Защо се върна? За колко време си тук?
- За два часа. - Това е откачено.
- Ами ако имах други планове? - Но нямаше.
- Пол. - Остави ме да говоря.
Животът ти нанесе удар
и за да овладееш нещата,
все се опитваш да ги подреждаш в главата си.
Само че така не става.
Ако не можеш да отхвърлиш това бреме сам,
тогава трябва да се опитвам да те разтърсвам насила.
- Чуваш ли какво ти говоря? - Да, но не може ли да хапнем гофрети?
Не, няма да закусваш с мен, а с нея.
Здравейте, може ли едно капучино?
- Веднага. - Благодаря.
Не си го представяше така, нали?
- Джимосвал си ме! - Точно така, джимосах те.
Слушай, момче, за да продължиш напред, трябва да се откопчиш от миналото.
Знам, че е страшно.
Но ти никога няма да забравиш Тиа.
Мен също.
Незабравим съм.
Откопчването от миналото значи
просто вече да не позволяваш на белезите да те държат на верига.
- Целият съм в белези, Пол. - Хубаво.
Жалко е да си на 42 години, а да не си покрит с белези.
Те са доказателство за пълноценно живян живот.
Не искам така.
Не искам да летиш хиляди километри, за да се увериш, че съм добре.
- Не искам да съм ти бреме. - Не си.
По-скоро си ми като син. Не знам защо никога не съм ти го казвал.
Мисля, че си силен и нямаш нужда от мен.
Но докато съм жив, ако решиш, че ти трябва моята помощ, насреща съм.
Защото те обичам.
Ясно ли е? А сега избирай.
Да продължиш да циклиш
или да се покриеш с нови белези.
Аз трябва да гоня самолет.
Гледай да не сглупиш.
- Здравей. - Здравей.
Превод на субтитрите Боряна Богданова