Яка вона гарнюня, Браяне. А звідки це імʼя – Саттон?
З Великої Білої Дороги.
Я ніколи не розумію, що ти говориш,
- але ти наче щасливий, тому я теж. - Я не дуже щасливий.
Так, не дивіться на нього.
- Напрошується, щоб спитали чому. - Так.
Чому? Бо Чарлі на три місяці їде у відрядження,
і я буду одиноким татом.
Не звіть мене героєм.
Ніхто й не збирався.
Яке личко.
Ти красунечка.
Ти не мусиш ходити до школи й розвивати особистість. Взагалі.
Вона дрібніша, ніж колись був Джиммі.
До десяти років у нього була велика голова, і коли він стрімко розвертався,
то падав у той бік.
Хай інші щось розкажуть.
Браяне, насолоджуйся цим віком.
Вони швидко ростуть.
Аж не віриться, що в цієї дитини завтра шкільний випускний.
І досі прикидається, що прийде.
Я теж виросла з таким батьком.
Поверховий, але дуже чарівний.
Без відвертої підлості,
але з ним тобі весь час хріново.
Ти мене розумієш.
Розумію.
- Але ти мене розчавиш. - Так.
Прибережемо це для Софі?
Ми розбіглися.
О ні.
Ти в порядку?
- Ще ні. - Добре.
Отже. Хто почне перший?
Я почну. Шон – козел.
Дивно, що він тут,
а не на співбесіді в якусь стильнішу групу.
Я отримав роботу в ресторані, тому мусив закрити трак.
І покинути мене, геть по-свинськи.
Охрініти.
Спокійно. Тут вам не «Шоу Джеррі Спрінґера».
- А що це? - Кошмар.
Забула, що старша за вас.
То був наче ярмарок психічно нездорових людей,
який дивляться, коли хворіють удома.
Це було токсично й жорстоко.
І мені дуже його бракує.
Хорхе…
я розумію, ти злишся на Шонову буцімто свинську поведінку.
Може, проговоримо твої почуття і все владнаємо?
Я знаю, як усе владнати.
Так. Хлопці, це не наш метод розвʼязувати проблеми.
Перестань.
Можна ж поговорити.
- Пішов ти. - Хорхе, не треба.
Бах!
Ну чому завжди зуби?
Не боляче.
Цей несправжній.
Ви ж підписали відмову від претензій?
Усі наші дорослі діти під одним дахом.
Мене сповнює вдячність.
Люба, ми багаті
на любов і сімʼю.
Чому Дерек так розчулився?
Він такий після операції.
Що я можу сказати? Послухай.
Життя коротке.
Я хочу розкошувати кожною миттю. Нам усім варто.
Меттью, ти чим розкошуєш?
Взагалі-то, мій взуттєвий бізнес типу процвітає.
Я заощадив грошенят на оренду житла
з пацанами, Фінном і Лео.
І Джеком.
І ще чотирма сторонніми.
Скільки у вас там кімнат?
- Три. - Відучишся дрочити, бро.
Ми вигадали для цього цілу систему.
Дрочильний календар. Клас.
Чудова комунікація.
Саме так творяться спільноти.
- Еліс. - Я.
У тебе скоро важливий момент насолоди.
Випуск. Що ти відчуваєш?
Готова скинути ярмо.
Не знаю, чи ви в курсі, але мені в старшій школі було не дуже добре.
Ти знущаєшся?
Ти красива, розумна,
усі тебе люблять…
Через маму.
Бідолашна сирота.
Дереку, ні.
Так, у неї… немає матері.
Я б раділа випуску, якби мій хлопець не відмовлявся сидіти біля мами.
Та вона мене мацає.
Один раз було: вона думала, що ти поцупив її вейп.
Вона розстібнула мені штани.
- Ну, це ж нормально… - Ага.
…вона хотіла з тобою роззнайомитися.
Візьми себе в руки.
Поглянь на Вілла й навіть на Меттью.
Ти новий Меттью.
Це нашкодить твоєму бренду.
Переїжджай знов нагору.
У Вілла дівчина вагітна.
- Ти серйозно? - Що?
Бро, ну ти що? Він же нам казав: це таємничо.
Таємниця.
Я так і сказав.
Я вже піду.
Мені справді треба йти, але я все одно б так сказала.
Підніміть руки, хто думав, що перша залечу я.
І досі не вірю, що Пол іде на пенсію.
Пол! Ну що, як життя?
Візьму протеїновий батончик.
- Не соромся. - Чудова новина.
Не діставай.
- Ого. - Він зовсім не такий сумний, як я.
Мені бракуватиме тут запаху старого буркотуна.
Перетворимо його кабінет на музей Пола.
Студентів водитимуть сюди на екскурсії.
Студія Disney зробить з нього робота.
Щоб він казав: «Узріть інструменти.
А ще… незахищений секс».
Слухай. А Пол тобі не сказав?
- Що? - Ясно.
Пол віддав мені цю будівлю під мій травма-центр.
Ну, насправді я орендую. За долар.
Але заплатити я не зможу, бо в нього немає Venmo.
Тому так, типу на шару.
Якщо він не відкриє Venmo.
А він не відкриє, тому точно на шару.
- Він віддав тобі весь офіс? - Так.
- Ну прекрасно. - Справді?
Ми з Полом давно про це говорили. Мене бізнес не цікавить.
Важливі тільки пацієнти.
Приймати їх можна будь-де.
Фактично я вже їх так приймаю.
Це твоя мрія.
Це чудове майбутнє для цієї клініки.
Дякую, Джиммі.
Справді, для мене це дуже-дуже важливо.
Дуже-дуже-дуже.
А можна зробити Пола-робота?
Це наш обовʼязок.
«Гав. Джиммі, чому я лялька?»
Сюди. Привіт, Пол.
Ледве віриться в цю зустріч.
Мій власний мультивсесвіт.
- Щасливий діду, це бурчливий дід. - А хто з нас хто?
- Ти в курсі. - Мене влаштує все.
- Ренді. - Пол.
- Дякую. - Я йому розповіла,
як ти мене підтримував минулі кілька років,
тому вирішила, що непогано було б вас познайомити.
- Піду по тата. - Добре.
- Класна мала. - Найкраща.
Ви з нею зустрічалися в парку і брали плату цукерками?
Звучить моторошніше, ніж було.
Я вам так скажу: я дуже вдячний, що ви
були з нею поряд після загибелі Тіа.
Я шкодую, що мене частіше не було.
Мабуть, вам теж було важко.
Я знаю, як важко мати справу з людьми, в яких горе.
Так, це…
Як уже є, так є, правда?
Якщо вам некомфортно, можете змінити тему.
Дякую за цінну вказівку.
- Граєте на гітарі? - Ні.
Ясно. Я промазав.
Але тут гарно. Я й не знав, що за балаканину так добре платять.
Думаю, Джиммі це добре вміє.
Це у нього від мами.
Вона теж була емоційна щебетуха.
Ваш син – чудовий психотерапевт.
Дуже радий це чути.
- У вас протеїнові батончики. - Будете?
- Ні. - А кого я знайшла!
Вау, я ж чую парфуми з дьюті-фрі.
А це дідуньо Ренді.
О, Ґабі.
- Моя висока чашка гарячого шоколаду. - Я така.
Мені не дозволяла й натяку на шоколад.
Люблю, коли старші звуть мене гарячою.
От маячня.
ПРАВДИВА ТЕРАПІЯ
Не пригадую жодного випадку,
коли я відчував емоційний звʼязок з батьком.
Мій тато якось напився,
розбудив мене серед ночі,
замкнув у підвалі й сказав, що зараз підпалить хату.
- Добре, твій поганий тато переміг. - Дякую.
Схоже, Еліс дуже його любить.
Ну таке.
Вона не підозрює, що він зникне з її життя так само,
як у моєму дитинстві.
А ти з ним про це говорив?
Не можна злитися на людину за те, що не міняє свою поведінку,
якщо не мав сміливості пояснити, що саме тебе ображає.
Я знаю, Пол. Але який сенс? Він усе одно не зміниться.
Люди рідко міняються.
Але тоді ти можеш розсердитись і сказати все, що думаєш.
Багато разів крутилося на язиці.
- Я просто ганчірка? - Так.
Слухай,
ти знаєш, як я до цього ставлюся.
Це робиться не для того, щоб його змінити.
А щоб скинути тягар із себе.
Його важко носити,
і ця токсична фігня зрештою таки вилазить.
На мій випуск у школі він теж не прийшов.
Батько примусив мене битися з псом, який мене вкусив.
Тепер зрозуміло, чому «Гав».
Ми обговорили всі варіанти
і вирішили залишити дитину.
А між вами взагалі щось серйозне?
У цих стосунків є майбутнє?
Ми ще офіційно не оголошували,
але її крем від екземи – у мене.
Так. У нього вдома.
Пейтон, ми ж іще не запрошували тебе на каву й унітаз.
Я не розумію, про що ви говорите.
Це символ повного прийняття в цій сімʼї.
Я сюди постійно ходжу на КІУ.
КІУ. Мені подобається.
- Саммер. - Що?
Можеш забрати Коннора до мами,
щоб він до неї звик перед випуском?
- Чудова ідея. - Що?
Вона вже проспалась.
Ти ж мусиш мене боронити.
Як це сталося?
Ви що, не захищалися?
Захищалися.
Мабуть, захист не допоміг.
Синку, ти що!
А ще я відмовилася від таблеток, бо вони впливали на настрій.
З ними я стаю злюща.
З дитиною будеш іще зліша.
І соски вкриються кіркою.
Затвердіють.
Цілий рік будуть огидні.
Як маленькі камінці.
У нас обох?
В однієї.
Ну тобто…
А на які гроші будете утримувати дитину?
Спортивні агенти добре заробляють.
Так, але ти працюєш на пошті.
Поки ШІ не відбере в тебе роботу.
Я буду мамтокеркою.
Будуть угоди з брендами.
Багато людей так заробляють.
- Поки ШІ не став мамтокером. - Не повторюй «ШІ».
Люба, це екзистенційна загроза.
Я хочу, щоб ви обоє розуміли, як вам буде важко.
- Навіть народжувати. - Цього я не боюся,
бо планую народжувати вдома у воді без знеболювального.
Ой-ой.
Рахуй.
Раз.
Два.
А до скількох вона рахує?
- Від пологів у воді – до ста. - Чотири. Пʼять.
Дякую, що не розпсихувалися.
Я розумію, все так сумбурно.
Так. Не ідеально.
Але ми вас любимо
і все разом переживемо.
Так!
- Будь ласка. - Дякую.
- Люблю тебе, мамо. - І я тебе.
- Люблю вас. - Бережіть себе.
- Їдь обережно. - Господи.
У нас буде дитина.
Молоді баба з дідом.
Божечку. Дуже багато людей будуть плутати мене з матірʼю.
Погодься зі мною.
Дуже багато людей.
Дуже багато.
- Ходімо всіх обдзвонимо. - Я куплю бейсбольну рукавицю.
Комбінезон!
Мій спортзал занадто ґейський.
Там новий клас назвали «Дупі Ґарленд»:
роблять присідання під пісні Джуді Ґарленд.
- Так тупо. - Ага.
А в процесі можна бухати.
Кльово. Записуюся.
Я знайшла тренера з пілатесу в інстаграмі,
він там часто викладає голу дупу.
- Келлі, ми говоримо про мене. - Вибач.
Я ж вибачилася.
- Тобі потрібен його нік? - Метикуй швидше.
- Гей. - Привіт.
У татка добрі новини.
На роботі дозволили орендувати будинок для відрядження в Теннессі.
Ми всі можемо поїхати разом.
Не будемо три місяці в розлуці.
Вибач. Любий, я не можу так надовго поїхати.
У мене теж робота.
- Браяне, а віддалено працювати не можна? - Можна.
Я пів року не був у офісі. Думав, вони переїхали,
а спитати не міг, бо це якось дивно.
Я не розумію, чому ти не хочеш у Теннессі.
Це ж пригода.
Там народився Елвіс.
Там є барбекю.
Та інші речі з чужих культур.
Стій… барбекю ми вкрали у вас?
- А то. - Облом.
Вперед. Життя коротке.
Боже мій, Дереку.
Не повторюй: «Життя коротке».
Я не хочу в Теннессі.
Там дуже волого.
І далеко.
А ще: ви знали, що Мемфіс –
- рекордист за кількістю вбивств? - Справді?
Не знаю, але на собі перевіряти не хочу.
А де купувати одяг? У супермаркеті?
Що за натяки? Я не в супермаркеті вдягаюся.
- Що? - Як добре, що ти прийшов.
Тут Браяна несе гірше, ніж завжди, боляче дивитися.
Я прибіг з поминок по дядькові.
Бо ви сказали, це терміново.
- Зовсім ні. - Триндець. Вибач, будь ласка.
Та я приколююся. Ви щось таке дивне мололи по телефону.
- Що сталося? - Я тобі скажу.
У Меттью тепер є повноцінна робота, і він…
він звідси переїжджає.
Ого. Чудово. Я не думав, що йому коли-небудь вдасться.
Я теж не думав.
Так. Ремонт тут іще не закінчений.
Мені треба, щоб хтось переробив дещо після горе-майстра Меттью.
Кран у ванній стоїть догори дриґом.
- Вода з нього ллється. - Тепер це біде.
Мені треба, щоб хтось проінспектував ремонт.
Якщо зможеш…
живи тут безоплатно.
І хтозна: може, коли я буду готовий продавати,
ти будеш готовий купити.
У тебе ж нова високооплачувана робота.
- Послухай… - Чувак.
Я знаю, раніше ти не був готовий, і це…
не страшно, якщо ти… і тепер не готовий.
Просто знай, що це ще й для мене теж.
Я багато думав про своє життя, про те, ким хочу бути.
Я хочу бути людиною, яка підтримує і допомагає своїм близьким.
Охрініти, Поїзде Д.
Я думав приписати заслугу собі. Але втягнувся.
Ага.
- Добре, згода. - Молодець!
- Іди до татка! - Ура!
- Ура!
- Люблю тебе. - І я тебе.
- Дякую, Дереку. - Будь ласка.
- Ні, Браяне. - Ну все, досить.
- Перестань. - Це було мені.
Двадцять три з 25.
Відбив, наче скривджений.
Я відправляю його в кращий світ. Твоя черга.
Малий, чудово придумав.
Я подумав: ми нечасто спілкуємося сам на сам.
Ну все, дзвони в НАСА.
- Зараз закину на орбіту. - Давай.
Та ну, Джимбо.
У Малій лізі ти й швидші мʼячі відбивав.
Згадай, чого я тебе вчив.
Згадай людину, яка тобі допекла,
і уяви її пику на мʼячі.
Оце було з вогником.
Як у 1989-му, коли ти приніс перемогу «Борсукам».
Твій улюблений день.
Точно.
Один з головних спогадів.
Я думаю, випуск стане одним з головних спогадів для Еліс.
Та перестань. Не треба знов про те саме.
Хіба ми не класно провели ці кілька деньків?
Тачка їй дуже сподобалась.
По-моєму, це диво –
ти такий щедрий,
теплий і цікавий, коли приїжджаєш у гості.
Але чомусь завжди таке враження, що в тебе одна нога тут, а друга – там.
Дитину це збиває з пантелику.
Вона думає, що менш важлива для тебе, ніж ти – для неї.
«Погралися й розбіглись» – їй цього мало.
І мені завжди було мало.
Джиммі, у мами був талант
до зворушливих моментів батьківства. А я… Я просто…
- Я старався як міг. - Я знаю. Ти старався. Знаю.
Я розумію. Справді, тату.
Ти вважаєш, буцімто Еліс і бровою не поведе, коли ти не прийдеш.
Але знаєш, що вона мені недавно сказала?
Сказала: «Я щаслива, що ми всі будемо разом».
Бо ти і я –
це все, що в неї є.
Що я, по-твоєму, маю зробити в цій ситуації?
Скасувати риболовлю.
Прийти на випуск.
Джиммі, я не така людина.
І ти не уявляєш, як мені набридло товкти по колу цю розмову,
тому, якщо маєш ще щось сказати,
кажи як є.
Не маю.
От і добре.
Там продають мʼякий пломбір.
Ходімо. Я тобі куплю.
У нас буде дитина!
Я дуже рада за вас,
вашого нежонатого сина і майбутню інстаграмну мамочку.
Дякую.
Стільки всього треба зробити.
Перетворимо Віллову кімнату на дитячу,
бо дитина весь час буде тут.
Я знайду їй нового лікаря
і новий план пологів, у якому не фігурує слово «ванна».
Люба, я розумію – ти схвильована,
але хіба ще не рано?
Діти не розуміють, що роблять.
Наступні пʼять років ми будемо виховувати цю дитину.
Як пощастить, то десять.
- Чи й 20. - Дай боже.
- Що? - Чарлі пише й пише
про Теннессі.
А тепер скидає сумні смайлики і своє селфі як сумний смайлик.
- Як цікаво. - Це не смішно.
- Не смішно. - Браяне, це ж мистецтво.
Я маю право не хотіти в Теннессі.
Браяне, якщо підбереш соплі і скажеш правду, може, він перестане.
Щиро висловишся.
Я згоден з Ґабі: треба щиро сказати правду.
Молодець.
Бо Ґабі геніальна.
Я не хочу виховувати Віллову дитину.
- Дурна. - Молодець, Ґабі.
Охолонь. І я не боюся
- ні тебе, ні тебе. - Тихо.
Я думала, ти зрадів, що станеш дідом.
Так, але звичайним, який бачить
онуків у вихідні й на свята,
перегодовує цукерками,
а потім каже їхнім батькам, що РДУГ не існує.
- Ще й як існує. - Ні.
- Що? - Ясно.
Я знаю, всім набридло, що я повторюю: «Життя коротке».
Але воно коротке.
Я не хочу бути 90-річним,
який сидить у кріслі-гойдалці з цією ж таки густою чуприною
і жалкує, що не жив на повну.
Я хочу полетіти в інший часовий пояс
і опинитись у вчорашньому дні.
Я хочу у Вʼєтнам.
Хочу їсти фрукти, які смердять дупою.
- Ти нюхав справжню дупу? - Їх переоцінюють.
Може, тобі зіпсований трапився.
Я просто кажу,
що до кінця життя
хочу переживати пригоди.
Для мене пригоди – це не їсти дупофрукти,
але не відмовляй собі.
Я нізащо не заважатиму тобі бути щасливим.
Я не хочу летіти сам.
Хочу з тобою.
Любий, це не для мене.
Запропонуй Меттью.
Він полетить у Вʼєтнам. Чи Коннору.
- Можна мені персик? - Лови, маленька.
Саммер з тобою точно полетіла б.
Я не повезу її у Вʼєтнам.
Я не знала, що розмова про це.
Якщо передумаєш, я цілком «за».
Любий. Любий.
Ну дякую.
Бачиш? Ось чому ми брешемо.
Чому ти вічно робиш
- найгірші висновки? - Що?
Та-дам!
Вечірня вівсянка на ранок випуску.
Так, це вона.
- Твоя улюблена. - Ностальгія.
Вчора зварив пробну партію на воді.
- Вийшло лайно. - Ясно.
Але в цій вівсянці – кокосове молоко, і здається, я зламав код.
Ура!
Чому тобі це смакувало?
Часи були важкі.
- Привіт. - Привіт.
А що в сумці?
Вибач, мала.
Невідкладні справи.
Друг запросив на глибоководну риболовлю.
Жаль, пропущу церемонію, але я дуже тобою пишаюся.
Не переживай. Ти пропустиш нудоту.
От би мені на риболовлю.
А хоча ні. Там треба торкатися риби
- і вона гине? - Двічі так.
- Тоді я пас. - Добре.
- Будь татовою гордістю. - Добре.
Піду перевдягнуся
- в мантію, добре? - Давай.
- Ти будеш у машині? - Так. Авжеж.
- Бувай, діду. - Бувай.
- Люблю. - І я тебе.
- Удачі, внучко. - Дякую.
Бачиш? Я ж казав: вона нормально сприйме.
Не всі такі чутливі, як ти.
Дякую за гостину. Скоро побачимося.
Коли переїду, то за тобою скучатиму найбільше.
Ти про мене чи про сандвіч?
Краще тобі не знати.
З Шоном говори обережно, а то ще в табло дасть.
Він навмисне не вставляє зуб,
щоб мені допекти.
Я наче з Даффі Даком працюю.
Люблю Даффі Дака.
Він злий на мене, але я не зобовʼязаний покращувати йому життя.
- Що скажеш? - Ти досить розумний,
щоб самостійно в усьому розібратися.
Добре, містере Міяґі. Розберуся.
Ми з Джулі вилітаємо вранці.
Будь на звʼязку.
Подзвониш мені й розкажеш, хто такий містер Міяґі.
- Зажди. - Що таке?
Ти думав утекти з міста, не обійнявши мене?
Я обіймав, після останнього сеансу.
То були обійми лікаря з пацієнтом.
А тепер – дружні обійми.
- Не зациклюйся на обіймах. - Добре.
Добре.
Ну от, чудово.
Господи. Сміх та й годі.
Як же це мило.
Іди встав собі зуба.
ЛАСКАВО ПРОСИМО ДО СТАРШОЇ ШКОЛИ КРАУН-ВЕЛЛІ
- Ти в порядку? - Хвилююся.
Я теж.
А мені ж там тільки сидіти.
Перш ніж зайдемо…
мама…
Я знаю.
- Вона любить… - Знаю.
Так.
Що вдієш.
Ну що вдієш.
Ох, мала.
Там усі на нас витріщатимуться через маму,
тому поплакали тут – і годі, добре?
А там усміхаємося, показуємо одне на одного,
- спокійні, як удави. - Добре.
Що це таке?
Твоє дитяче обличчя з картону, але я не знаю, чому воно тут.
Навіть не думай.
Прошу. Ти таке сонечко.
Тату, клянусь: якщо ти це піднімеш, я тобі ніколи не прощу.
Ну гаразд.
- Люблю тебе. - Я тебе більше. Ходімо.
Кайл Лейсі.
Еліс Лерд.
Вінніфред Лутке.
Кеннет Мартін.
Гарно, скажи?
Невеличкий бар, система кондиціонування,
і, на відміну від будиночка біля басейну, тут є кілька окремих кімнат.
Ти привів мене сюди похвастатися суперовою новою хатою?
Так.
Але це наша суперова нова хата.
Привозь речі.
Безплатно. Без умов.
Поки не станеш на ноги.
Ну добре, одна умова є. Я займаю більшу кімнату.
Але я б ніколи нічого не досяг без тебе.
- Ну, що скажеш? - Ти серйозно?
А схоже, що я жартую?
- Я згоден. - Так!
Оце діло.
- Шон… - Так.
- Не розпускай нюні. - Підвезеш мене до стоматолога?
Я цілий день чекав, коли ти попросиш.
Ходімо латати твої зуби.
ПОЗДОРОВЛЯЄМО, ЕЛІС МИ ТЕБЕ ЛЮБИМО!
У мене тепер є сусід, тому прощавай, офіс/спортзал/пташник.
- Що-що? - Я хотів узяти птаха,
поселити окремо.
Тепер ти без птаха, і твоя дівчина не може дефілювати гола.
Нічого. Іноді треба чимось жертвувати заради людей, яких любиш.
Ого, Шон.
Щира правда.
Маю велику спокусу сказати:
«А я вам, йолопи, казала» – без іронії.
Але не скажу.
Задумайтесь.
- Шон, бігом неси фото. - Так, мем.
Це призначалося насамперед тобі.
Та ну.
Ти й дупофрукт не понюхаєш з чоловіком, чий єдиний злочин – любов до тебе.
А ти не переїжджаєш з чоловіком, бо боїшся горіхів пекан.
Вони липкі!
А якщо я не зможу розліпити рот?
Поздоровляємо!
- Ану, штовхни промову! - Промову!
- Давай! - Добре.
Усім дякую за те, що прийшли.
Я вас усіх дуже люблю.
Це був шалений атракціон,
але я дуже вдячна вам усім за те, що ви завжди поруч.
Попереджаю: Пол вважає цю зустріч своїм прощанням,
тому обіймайте його, поки ще можете.
Та ну тебе, Еліс.
Ми перемогли. Закінчили школу.
- Я дуже тебе люблю. - А я тебе.
Я вас теж люблю.
- Як же ти не в тему. - Конноре, ти все зіпсував.
Іди сюди. Люблю тебе.
- Бався в Коннектикуті. - Добре.
Там мої люди.
Я винен тобі незасохлу рослину.
- Пишаюся тобою. - Гей.
Я теж тобою пишаюся.
Су-шеф.
Вишукано.
Прощальний подарунок: не оплачуй мій останній рахунок.
А хоча оплачуй. За законом Каліфорнії, я мушу отримувати платню.
Нам подобається твоя сукня.
Вона гарна.
Ви сердитесь, бо ми не разом купували?
- Можливо. - Не тріумфуй.
А може, виберете мені костюм для відʼїзду в коледж?
Добре.
- Так? Добре. - Ми тебе любимо.
- Я люблю тебе. - А я люблю вас.
Поздоровляю з випуском Еліс.
Дякую.
Я не знаю, що важче.
Коли ти – той, хто їде з дому, чи той, кого покинули.
Он вона.
- Пишаюся тобою. - Дякую.
Якщо заплачеш, не обійму.
Тато плаче щоразу, коли я до нього підходжу.
Не всі такі чутливі, як він.
Я крутий. Я витримаю.
Добре.
Ну чому ще й з вами треба прощатися?
Поцілуємося? Ну разочок?
- Ну давай. - Що… Гей!
- Заспокойтеся. - У мене ледь серце не стало.
У мене теж.
Коли в нього стане, знай, що я тут.
- Приємно знати. - Так.
Ось ти де.
Де ми завтра поснідаємо на прощання?
Там, де акая?
Асаї.
Малий, ти в порядку?
Вийшов провітрити голову.
Слізний період.
Кілька місяців тому,
коли я почав розгрібати твої завали…
Ґабі попереджала, що ти мені не подякуєш, хоч би що я робив.
Але я плекав надію, що вона помиляється.
Добре.
Хочеш подяку? Ось вона.
Дякую.
Заради цього ти все робиш? За подяку?
Ти страшенно пихатий,
- ти в курсі? - Так.
Розраховуєш на те, що всі тебе обожнюватимуть,
і тобі начхати, почуваються люди цінними чи ні.
Ти справді так думаєш?
Я не знаю, що я не так зробив, Пол.
Завжди тебе підтримував.
- Гаразд. - І твоїх пацієнтів.
Я був твоєю командою.
Цілодобово, сім днів на тиждень.
Це був я. Команда Пола.
Я все робив, аби ти був задоволений.
Так, я переспав з Меґ…
Прокляття.
Ти що зробив?
Джиммі…
це ж його дочка.
- Дерек! - Я вийшов відлити.
Ти вийшов на цей балкон повз три туалети!
Ми любимо свіже повітря.
Зайди в дім!
Упс. Добре.
Ти переспав з Меґ.
- Коли? - Уже давно. Це нічого не означало.
- Нічого? - Ні, було чудово.
- Було чудово? - Пол, це неважливо.
То був глюк, вона повернулася до Дейва,
і нам більше не треба про це згадувати.
Ти віддав практику Ґабі.
Ми говорили про це багато років тому.
Ти ненавидиш паперову тяганину,
і ти хотів одного – працювати з пацієнтами.
Люди міняються. Ти мене навіть не спитав.
- А ти б захотів? - Ні.
То ти на мене злишся,
бо я не запропонував тобі те, що тобі не потрібно?
Так!
Я ж ніби як твоя людина.
Був твоєю людиною.
А ти так зі мною обійшовся?
Я такого не заслуговую!
- Спокійно, малий. - Ні, Пол, мене це бісить!
А ще мені соромно.
Про твій переїзд я дізнався від Меґ.
Тобі не вистачило совісті прийти, подивитися мені в очі
і сказати, що ти мене покидаєш.
Візьмемо паузу.
По-моєму, ці почуття, які тебе мучать,
призначені для когось іншого.
Вони призначені для вас обох.
Я все зрозумів.
Я для тебе не такий важливий, як ти для мене.
Тупо, що я так довго не міг цього зрозуміти.
Я вже поїду додому.
Завтра вранці виїжджаємо о 10:00.
Приходь, попрощаємося, коли в голові проясниться.
Я не хочу, щоб після мого відʼїзду тебе мучило каяття.
Пол, я не такий чутливий.
Переживу.
Я прогулювався в Мемфісі
Ноги несли мене За десять кроків від Біл-стріт
Келлі, якщо хочеш підспівувати, враховуй мою тональність.
Що сталося?
Ми з Саттон їдемо з тобою в Теннессі.
І Келлі теж, якщо зможе.
Справді?
Так. Ти чудесна.
Ми дуже вдячні за те, що ти в нас є.
Дякую.
Так. Я все влаштую.
Чудово. Нагадуй мені, щоб інколи підсолоджував їй життя,
а то вона мене прикінчить.
Стоп, ти справді їдеш?
Ми йдемо на жертви заради тих, кого любимо.
А потім нагадуємо їм про це під час кожної сварки
до кінця життя. Правда ж?
- Гей. - Гей.
Я тут подумала.
- Ой-ой. - Так.
Я буду надзвичайно деспотичною бабусею.
Я дуже радію цій нагоді,
і ти ніяк не зможеш мені завадити.
Я знаю.
Але також я знаю, що в тебе є потреби.
Знаєш?
Це неприємно.
Тому… я купила тобі оце.
Вони справжні?
Я подумала: в нас є ще сім місяців до початку мого божевілля.
То чому б не відвідати Європу?
Там квитки на завод Ґіннес у Дубліні.
Заброньований столик у моєму улюбленому ресторані у Вербʼє.
А потім, коли народиться дитина,
у нас іще будуть пригоди…
зрідка.
- Ого. - Тут усе почнеться в Барселоні.
Добре, але…
вимовиш правильно?
Барселона.
«Муй» сексі.
- Дурник. - Ґрасіас, мі амор.
Гей. Машина приїхала.
Добре. Йду.
ПОЛ РОУДС ПО МЕНЕ ПРИЇХАЛА МАШИНА.
На мотузці сушиться пляжний рушник
Невже я нагадую тобі тата На «форді» випуску '88 року?
Лабрадор вистромив голову З пасажирського вікна
Пісок з твого волосся На вітрі сиплеться мені в очі
Це все через пляж Дорослі чоловіки не плачуть
Ти памʼятаєш Той убитий диван у підвалі?
Я співав тобі свої пісні про кохання А ти мені розказувала
Як твоя мама втекла І заклала каблучку в ломбард
Я памʼятаю Я памʼятаю все
Холодність у час закриття
Ти просила мене лишитися До сходу сонця
Дивні слова лунають
Від дорослого чоловіка З ушкодженим розумом
Фотографії, гаяння часу
Ти так усміхаєшся Тільки коли пʼєш
Мені б не хотілося Та це факт
Я памʼятаю кожну мить Ночей з тобою
Переклад субтитрів: Олена Любенко