Агов!
Мене знизу видно?
Агов!
До побачення, равлики.
Памʼятаєте, як Тіа нарікала, що ми повільно ходимо,
бігла вперед і шалено махала на прощання?
Я не памʼятаю, бо мене тоді не запрошували на прогулянки,
бо я для вас була колюча і складна.
А тепер ні.
Я така як є.
Але подивіться на нашу дівчинку в штанцях «вирвиоко».
Мої улюблені.
Так, я в тренді.
Передивилась анімованого «Гобіта»,
намалювала на нігтях крихітні мечі.
Вийшло фалічно. Кілька гобітських члеників.
Витягла хлопця на пішу прогулянку.
Нічого не знаю про походи.
Люди просто ходять у спеку?
Іноді натираєш собі між стегнами.
- А можемо говорити про Ґабі? - Дякую.
Тобто завтра ти повернешся на роботу?
Я все ще в процесі.
Джиммі, вона ще в процесі.
Боже, чувак, не напирай.
Добре, чого всі проти мене?
- Просто так. - Усе, я люблю прогулянки.
- Отож. - Джиммі, мені потрібен
іще як мінімум тиждень.
Тобі набридло возити Пола?
Щоранку він мене змушує заїжджати по «акаю».
Це називається асаї.
І хто йому розказав про гурт Smash Mouth?
Я.
Пофарбувати волосся перед тим, як їхати в коледж?
У синій. Чи рожевий?
Можеш поголити, буде круто.
Підтримую.
Люди подумають, що ти шизичка чи смертельно хвора.
Так чи так, тобі дозволять робити все, що заманеться. Взаємовигода.
- Здоров. - Салют.
Ти пообідав годину тому.
Чому ти й досі тут?
Зависаю з однолітками.
- Хто повідомить сумну новину? - Давай я.
Браяне, ми тебе любимо, але ти старий.
Я стримуюся, щоб не дати тобі ляпаса.
І взагалі, я не старий.
Закінчуй, як у пісні.
- «Ву-уп...» - Ну от.
Чорт забирай.
Ну добре. Я хотів відпочити від Чарлі.
Ми привчаємо Саттон спати окремо і постійно гриземося.
Учора він був падлюкою
і я йому сказав, що батько не він.
А це безумовна правда!
А він у відповідь закричав: «Ти теж»,
і мені стало
дуже боляче.
Чорт. Це Дре Тібодо.
- Смішне імʼя. - Скажи?
Прізвище без імені не звучить. Треба казати обидва.
Привіт, Дре... Тібодо.
Я ж казала.
Добре. Це чудово.
Прикро це чути.
Дякую за дзвінок.
Чорт. Не взяли на роботу?
У нього тітка вмерла.
А на роботу взяли. Взяли.
Я су-шеф, мала!
Котику! Так!
Боже мій.
- Що? - О, чорт.
Хорхе ще не в курсі, тому прикрийте мене.
Люди, що святкуємо?
Моя донечка сказала перші слова.
- Здуріти. - Ага.
А що сказала?
Вона сказала:
«Татко такий молодий».
Ти жив ще до мого народження.
У тебе є проводовий телефон.
Ти й досі кажеш «Чехословаччина».
А що не так?
Добре.
Радий, що ти була в цьому районі.
Може, й не була в цьому районі.
А просто хотіла тебе побачити.
Я надіявся, що ти це скажеш.
Ні, я була в цьому районі.
От чорт забирай.
Моя студія пілатесу – через дорогу.
Я б охоче сказала, що буваю тричі на тиждень,
але раз на два тижні ближче до правди,
після пончиків, від самозневаги.
- Ще вершків, будь ласка. - Авжеж.
То я мушу чекати, коли ти зненавидиш себе,
щоб тебе побачити знову?
Ця опція мені доступна майже цілодобово.
- Кльово. Мені теж. - Добре.
Може, сьогодні ввечері?
Чорт.
У мене майже ніколи немає справ, узагалі,
але, на жаль, сьогодні приїжджає батько.
А знайомитися з батьками ще зарано.
Ти вже познайомився з моїм колишнім і сином,
і трохи помацав домашній ліфчик.
Може, вже й пора.
Я не боюся стрімкого розвитку стосунків.
Ми порушники правил.
Доброго ранку, Джиммі.
Доброго ранку, випадкова жінко.
Пол, це Софі.
Софі, це Пол,
мій сутенер.
Привіт. Я на вихідних упав.
Джулі змушує ходити з ціпком.
Але не зважайте на мене, спілкуйтесь.
А шубу ви в машині лишили?
Не знаю, чому я це сказала. Ми ж незнайомі.
Ви з нею ідеальна пара.
Це був не комплімент, правда?
Не комплімент.
Я вже піду.
- Ми ще поспілкуємося. - Добре.
Приємно було познайомитися.
І мені з вами теж.
Ух ти.
Ой, замовкни.
- Що? - Памʼятаю, як хтось на моєму весіллі
радив тобі ходити на побачення.
Ти міг би й подякувати тій людині за мудрість.
Дякую, Пол.
Я пишаюся тобою.
Не втрачай мужності.
Ґабі ще нема?
Їй потрібен ще один тиждень.
Прокляття. Це погано.
Можу з нею ще раз поговорити, якщо хочеш.
Ні. Я зламав, мені й лагодити.
Якщо доведеться, я самостійно притягну ту жінку назад на роботу.
Слова справжнього сутенера.
Мужик, не кіпішуй.
Замовлення будуть? За четвертак зіграю що завгодно.
Назвіть пісню.
- Привіт. - Салют.
Повна рукавичка?
Так, мені було нудно сидіти вдома.
Я побачив твого тата
і згадав, як ти говориш: «Su casa es mi casa».
Я такого ні разу не казав.
- То скажи. - Добре.
А Джиммі грає на фортепіано.
Наші вуха до болю в курсі.
Це трохи й моя заслуга. Я, ви знаєте...
Якось у мене були квитки на Біллі Джоела.
Друг не зміг. І я подумав: «Можна взяти з собою Джиммі».
Вранці він мав іти в школу. Мама була проти,
але я хотів, щоб він пережив
- радість від живої музики... - Так.
І йому знесло дах. Цілий тиждень ходив як причмелений.
Я був не причмелений.
Я був травмований.
Шістдесятирічна жінка біля мене
зірвала з себе труси й закинула їх на сцену.
Я бачив таке, що семирічному бачити не можна.
Я віддав його на уроки фортепіано, а далі ви знаєте.
Її звали Валері Шонберґер.
Нівроку така історія.
От би ви були моїм татом.
До речі, нагадали.
Якось я спробувала пройти за лаштунки до Еда Ширана,
назвавшись його таємною дочкою.
Але, виявляється, руді таке роблять постійно,
тому з ним їздить спеціальний чувак з тестом на батьківство.
Хто хоче кави?
ПРАВДИВА ТЕРАПІЯ
Які у вас плани на завтра?
Я забираю нову машинку, яка просить трохи любові.
Я подумав, можемо її поперебирати, послухати музику.
Дармова праця – це дуже цікаво,
але ми планували завтра купити все для Еліс у гуртожиток.
Це можна зробити будь-коли.
Я хочу перебирати машину з дідом.
Вибач. Я й забув, як ти любиш «перебирати» машини.
Добре, займайтеся цим удвох.
У мене назбиралося багато робочих боргів...
Добре. Я сьогодні ляжу раніше.
Дерек мене втомив, коли дав десять баксів за виконання пісень Steely Dan.
- Він не зануда. - Ти йому теж сподобався.
Ну добре, відпочивай.
- Па-па, діду. - Побачимося.
Знаєш, що дивно?
Я бачу: тебе турбує, коли він подобається іншим.
Що? Ні. Перестань.
Так, трохи є.
Доцю, послухай.
Дід уміє зачарувати.
Тобто люди бачать лиш одну його сторону.
Тату, на цьому тижні в мене випуск,
ви з ним – усе, що в мене є,
тому я хочу, щоб ми були разом.
Поперебирай з нами машину
і, будь ласка, будь з ним чемний. Заради мене.
Для тебе – що завгодно.
- Дякую. - Так.
Але ти ж купиш мені все для гуртожитку?
Кому потрібні гірлянди й крісло-мішок,
коли є дідова любов?
Прокляття.
Я вдячна, що ти прийшов додому, але я вже знаю, чому ти тут.
Чудово. Тоді побачимося завтра.
Не надійся.
Пропоную таке:
- я тобі опишу свій стан. - Описуй.
Я дозволила собі по-справжньому мріяти про той травма-центр.
Тому від думки про повернення до старого
я наче регресую,
і мене це дико пригнічує,
хоч я й неперевершена.
- Ти реально неперевершена. - Дякую.
Я наче застрягла на безлюдному острові,
як Том Генкс у фільмі, де трахав мʼяч.
У фільмі такого не було.
Він там сидів два роки. Що ще залишалося робити?
Я не кажу, що він нічого не трахав.
Але я думаю, вони з Вілсоном були скоріше...
друзі.
Займатися тим, у чому ти профі, – це не регрес.
Через тиждень я піду з роботи.
Назавжди.
І якщо ти не хочеш вертатися заради себе...
повернися заради мене.
А якщо... не витримаєш і через місяць звільнишся,
можеш навідатися до мене на яхту в Коннектикуті й тицьнути носом.
- Добре. - Добре.
Але в Коннектикут я не полечу.
Там самі привілейовані білі в топсайдерах.
Не глузуй з моєї культури.
Дружок.
Я чув про роботу.
Поздоровляю.
Дякую, Ді.
Порадій зі мною. Серце витримає.
Мені заборонений інший тип збудження.
Сексуальний.
Я зрозумів.
І весь район теж.
Я зациклився.
То давай обговоримо.
Піднімешся чи мені спуститися?
Ти жартуєш?
Офігенний краєвид у тебе.
- Посцяти вниз хочеш? - Ще б пак.
Категорично ні.
Перестань запрошувати людей сюди пісяти.
Добре. Іншим разом.
Ні. Іншого разу не буде.
Буде.
То на чому ти зациклився?
Думаю, ця робота не для мене.
Можна втрутитися?
Це як подивитися. Ти не розбудиш у мені звіра?
Це один з варіантів розвитку подій.
Тоді я пас.
Це ж робота твоєї мрії.
Памʼятаєш, як я сказав: усесвіт тобі повідомить, коли ти готовий?
Ну от, ти готовий.
Усесвіт катає тебе в маслі й посипає вишуканими прянощами.
Ти гадки не маєш, яке пекло я пройшов з Хорхе.
- Про таке й людям не розкажеш. - Так.
Якщо трак закрити...
Усе, він на вулиці.
Шон, ти добрий друг,
але хоч раз у житті
постав на перше місце себе.
- Це... мені це важко. - Ні, я розумію.
Я теж не дуже вмію бути егоїстом.
Нам потрібна порада фахівця.
За що вам така радість?
Я ж казав.
Підвіска трохи розхитана.
Еліс, подай гнучку головку GearWrench.
Не знаю, що це.
Вона схожа на горбатий ліхтарик.
Красива і знає всі інструменти в ящику. Джекпот.
Тату, я теж щось знаю.
Ти щось знаєш?
- Так. - Добре.
А що за історія з танцівницею?
Її звати Луна. Народилася на Гаваях.
У неї була тільки одна мрія – танцювати хулу,
але не справдилося.
Вона занадто дрібна.
Чому я така розчулена?
Це гра дорослих жінок.
Якщо ігнорувати, вони
самі перестануть.
Стильна тачка, діду. Якого вона року випуску?
Чи він? Ти вже її назвав?
Саллі, вона, рік випуску 1989-й.
Бомбезний був рік.
Я відкрив перший автосалон.
Упала чортова Берлінська стіна.
А ще того року Джиммі відбив гоумран,
який приніс його команді перемогу в Чемпіонаті малої ліги,
- «Борсуків». - Так.
Ну тату.
Я зустрів його біля домашньої бази. Ми так верещали,
що він навіть не відчув, коли в нього випав молочний зуб,
з рота прямо мені в нагрудну кишеню сорочки.
Ні.
У мами ледь інфаркт не стався, коли вона клала її в пральну машину.
Боже, якби я знайшла в чоловіковій кишені скривавлений зуб,
я подумала б, що він маніяк.
Вона ще й дотепниця. Таку треба брати.
Вас теж.
Тобто не мені. Комусь іншому.
Іноді досить сказати «дякую».
Дякую.
Принесу водички.
Супер.
До роботи, мала.
Попідтягуємо гайки.
То ти справді набираєш воду.
Я думала, це шифр.
«Нехай самі все роблять».
Він симпатичний.
Усі так вважають.
Вибач. Просто...
Він любить розказувати ідилічні байки про моє дитинство...
майже правдиві.
Тобто ти не приніс команді переможний гоумран?
Приніс. Це було суперово.
Просто він там опинився геть випадково.
Коли тато був поряд, було приємно.
Але завжди здавалося, що в нього
є якісь інші справи.
А коли загинула Тіа, він прийшов на похорон
і виголосив промову
про те, як ми з Еліс тепер будемо для нього на першому місці,
він завжди нас підтримуватиме.
А потім, напевно, підвернулося щось мегакльове,
бо ми його два роки не бачили.
- Ого-го. - Скажи?
Ти 42-річний психотерапевт, який має проблеми з татком.
Чорт.
Я все розумію.
Тато поводився з тобою несправедливо.
Якщо допоможе: мені мама вранці написала,
що така зачіска личить молодшим жінкам.
Паскудство.
Але ти дорослий, Джиммі, і великий молодець.
Щось-таки твій тато зробив правильно.
Крім того, в Еліс буде випуск, і я знаю: ти хочеш йому порадіти,
то, може, спробуй забути минуле.
Хтозна.
Можливо, він тебе здивує.
Він уже мене здивував – бо приїхав на випуск.
Так, добре.
Ледь не забув.
- Зачіска ідеальна. - Слава богу.
Ми майже договорили.
Лісо, я розумію. Хто не писав злих слів, про які шкодує?
Хто написав хлопцеві, який продинамив:
«Пішов ти, худе лисе падло.
Слендермен ти ходячий»?
Я.
А хто переплутав місце зустрічі?
Теж я.
Головне – дійти до стану,
в якому вам не дуже дискомфортно.
А не зопалу вибухати лайкою.
А доти у вас є мій номер.
Коли виникне потреба, пишіть погані слова мені.
Але почніть зі слів «Не про Ґабі», щоб я вам не мстилася.
Так і зроблю. Дякую.
Я дуже рада, що ви повернулись.
Повертатися приємно.
Пізно. Я помітив.
Ну добре. Так.
Я рок-зірка. На горі Рашмор для психотерапевтів
увічнять Фрейда, Юнґа, Люсі з «Чарлі Брауна» і мене.
Повторюю: одне твоє слово,
і все це стане твоїм.
А як усе буде?
Я отримаю твій стіл?
Кабінет?
Джулі?
Якщо так, я неквапливо змащу ті ніжки олійкою
і покатаюся на них, як на гірці. Зрозумів?
- Не бійся. - Сядь.
Добре.
Не думала, що опишу так яскраво.
Я все життя займався цією роботою.
Навчався, відточував майстерність.
Бо я бачив, як це допомагає людям,
і все згадую, як ти сказала,
що за минулі кілька років я став для тебе радше наставником.
Так?
Для мене було б дуже важливо поділитися з тобою знаннями,
щоб ти підхопила цю естафету.
А що я з цього матиму?
Що ти матимеш з того, що я пропоную... поділитися мудрістю?
Ти себе виказав.
Занадто зацікавлений.
Гаразд.
Які твої умови?
Ти працюєш за моїм графіком.
- Інколи визнаєш... - Добре.
...слушність моїх ідей.
І поведеш мене в обід на дорогі суші.
Без банальщини з гострим тунцем.
Тільки риба фугу, тільки загроза смерті.
Згода. На двох умовах.
Я випʼю одне саке, а ти мене не здаси.
А по-друге:
вирізьбиш мене на своїй горі Рашмор,
замість Фрейда.
Домовились.
Чудово, бо я поспорив з друзями,
що штовхну промову TED, і це буде просто слей,
а мені можна вживати це слово, бо я не старий.
Починаємо.
Егоїзм.
Я, Браян Лоренцо, егоїст.
Егоїстичні люди –
переможці.
Скільки разів ми всі думали:
«От би мені добиватися того, що я справді хочу.
Але, на відміну від цього вродливого молодого ґея,
мене обтяжують думки: як бути хорошою людиною,
ставити інших на перше місце,
не забирати каву якоїсь Енджели,
якщо в неї схоже замовлення, а я вже поспішаю».
Екстрене повідомлення.
Ми всі вже егоїстичні люди.
- Отож. - Навіть Мати Тереза була егоїстка.
Допомагала іншим тільки тому, що це давало їй найбільшу втіху.
Суть у тому, що ми з Матірʼю Терезою однакові.
Коли щось мене дуже радує, я цього добиваюся,
як ота шалена черниця.
Хочу щось зʼїсти – їм. Купити – купую.
Хочу сексу з гарним незнайомцем...
Хоч я більше так не роблю,
та й Мати Тереза, мабуть, теж.
- Ну... - А знаєте, що цікаво?
Уся енергія, якою я насичуюся, коли ставлюся до себе як до принца,
дає мені сили підтримувати Чарлі й Саттон.
Хіба я зможу зробити щось добре для людей,
якщо сам не щасливий?
Бінго! Нарешті він сказав щось значуще.
- Я вловив. - Чудово.
Треба було зробити запис.
- Зараз. Усе спочатку. - Дякую за частування.
Я, Браян Лоренцо, его...
Ясно. Ви отримали те, що хотіли, і пішли, так?
Це я їх навчив.
Ну, що скажете?
Вона готова.
Вигляд у неї шикарний.
Так, ластівка.
Це ретро
рвоне з місця
і помчить по цих авеню.
Діду, за кермом цієї тачки всі жінки будуть твої.
Добре, внучко, що я такий приголомшливо красивий,
бо це не моя тачка.
- Вона твоя. - Що?
Ти серйозно? Тобто...
Це так любʼязно з твого боку,
але тато вже купив мені машину.
На день народження.
Такий самий жовтий «мінікупер», на якому в юності їздила Тіа.
Так ми познайомилися. Софі продавала.
Було таке.
Почуваюсь ідіотом.
Я не хотів нікому наступати на пʼяти.
Просто
я так прошу вибачення за те, що життя не давало мені бути поряд
минулі кілька років.
Коротше, ти можеш мати по машині
для Східного та Західного узбережжя.
Або не знаю. Можеш цю продати.
Я залишу її собі.
Дідусю, дуже тобі дякую.
Вона класна. Дякую.
Будь ласка.
І тобі, тату, дякую.
Ти жартуєш? Як чудово.
Для хлопців ця машина буде приводом почати розмову.
Жду не діждуся, як вони мені розказуватимуть, що в ній до чого.
Як-як називався той останній інструмент?
Всесвітній гнів?
Космічна лють.
Коли на тебе нападають чи осуджують.
Пол, ці назви шалені.
Вихор, Чорне сонце,
Ліквідація проєкцій.
Скажи чесно: ти тоді багато трави курив?
Може, трошки.
- Дозволь мені одне перейменувати. - Добре,
тільки щоб там не було слова «курва».
Переговори проведемо завтра. Є ще тиждень.
Що? За тиждень я це все не пройду.
Будеш зі мною на звʼязку й після переїзду.
Я думаю так: рано-вранці – кілька годин у Zoom.
Бачила б ти його радість.
Плюс у тому, що я з нього витрусила дорогезне омакасе.
- Ходімо з нами. - Конічіва!
Ні, погана Ліз.
Чому? Я вчила японську в універі.
- Не вчила. - Не вчила.
Я чекала, що він мене насварить
за боягузтво, бо покинула роботу з травмою,
а він промовчав.
Наче теж розуміє, що це не для мене.
- Що таке? - Нічого.
Що ти витворяєш?
Чому я вічно мушу приходити й кричати на тебе за Ґабі?
Бо ти соціопатка, для тебе не існує кордонів.
Вимітайся з мого кабінету.
Ти в Ордені наділених каменем.
Хочеш лишити його в себе?
То сядь на дупу рівно й вислухай мене.
Ти кльове зробив для Еліс.
Це ж моя єдина внучка.
Я не тільки про машину.
Твої слова... те, що ти приїхав на випуск.
Для неї це дуже важливо.
Для мене теж, тату.
Ну, я радий.
Про випуск...
Я не зможу прийти на вручення.
Знайомий запросив на глибоководну риболовлю
біля узбережжя Каталіни.
Така нагода буває раз у житті.
Її випускний – теж.
Та ну, це ж... це просто школа.
Крім того, Еліс так радіє машині, що зрозуміє.
А ти вже їй сказав?
Краще зачекати до мого відʼїзду.
Скажу: невідкладні справи.
Вона розумниця. Їй буде не до того.
Тату...
Їдьмо до Саммер. Похвастаюся новою тачкою.
Еліс, я люблю бути долученим до твого життя, але тут або вона, або я.
Добре. Їдьмо на морозиво.
Бігом, Софі вже в машині.
Знаєш,
ми з Тіа не дуже ладнали, але Софі мені до душі.
Вона мені дуже подобається.
Чесно: вона для тебе – краща партія.
Я розумію, чому тебе так турбує твій спадок.
Я б усе віддала за дочку, яка гідно продовжить мою традицію
симпатичної жінки з важким характером.
Але я думала, що ти досить
іронічно ставишся до передавання спадку.
Не плутай свій жаль від того, що народила трьох чарівних, але тупоголових хлопців,
з моїм бажанням передати комусь працю всього життя.
Тупоголові тільки два.
Слухай, Ґабі хотіла одного: щоб ти її насварив
за те, що втекла від своєї мрії,
а ти не насварив, бо ти – егоїст.
Ваша думка дуже важлива для нас.
Я більше не можу спілкуватися. У мене зараз пацієнт.
Я йду. Рада, що заразила тебе сумнівом,
а коли до тебе дійде, що я права, ти розлютишся.
У тебе станеться вибух мозку.
Упав мікрофон.
Стоп. Вибач. Підберу.
- Мікрофоном у голову. - Гей.
Ти ж могла мене поранити.
Хай краще в тебе буде струс мозку, ніж ти вбʼєш чиюсь мрію.
Два мікрофони впало.
Кілька разів його не кидають.
Що? Ану...
Що це в мене в кишені?
Третій.
Розумію, це несподівано. Але на роботу я виходжу через тиждень.
Я маю гроші, заплачу тобі за...
Ти знущаєшся?
Відкупишся, і мені одразу полегшає?
А як же обіцянка підтримувати один одного?
Я дбав про тебе.
За кордоном, коли Марісоль розбила тобі серце,
я виходив замість тебе на чергування, прикривав твій зад.
Чому ти так обходишся з усіма людьми?
Усіх, хто тобі небайдужий,
ти просто, бляха, розтоптуєш.
Він кричав і кричав.
Зазвичай у мене від такого все навколо біліє,
- і я гублюся... - Пішов ти.
...але цього не сталося.
Це було жахливо.
Він жбурнув у мене креветкою
і назвав «дружком».
Дружок? Це як продавець у делікатесній зве мене «шеф».
Отож-бо. Це кошмар.
Але я зберіг рівновагу.
Добре.
Це все ти, Пол.
Ця дармова психотерапія.
А скільки б це коштувало, якби ти виставляв мені рахунки?
Сто двадцять штук.
Але я не рахую.
Не віриться, що це наш останній сеанс.
- Фінальні інструменти будуть? - Так.
Цей називається
«обійми».
Іди сюди.
Ти такий старомодний?
Ні, але я знаю, що ти такий.
Для мене честь – бачити, як ти змінився
і виріс.
Не тільки я, Пол.
Ти теж змінився. Дуже.
Я тебе вже не впізнаю.
Довбана Ліз.
Прокляття.
Ось ти де.
Усе добре?
Батько не прийде на випуск.
Як це? Він же тут.
Його запросили на риболовлю.
А це хоч термінова риболовля?
Рано.
Джиммі, я тобі співчуваю.
Не треба. Просто він такий.
Дарма я надіявся.
А мені треба було мовчати й не лізти.
Що це?
- Що? - Ти закрився.
Я не закрився.
Якщо ти на мене злишся, можемо поговорити.
Я не хочу говорити. Все добре.
Тобто...
Ти довго був одружений. Завжди так давав раду конфліктам?
Ми з Тіа переважно знаходили спільну мову,
особливо коли йшлося про батька.
Мені цього найбільше бракує.
Найбільше бракує того, що твоя жінка не любила твого батька.
І не тільки.
- Перша пʼятірка. - Ясно.
Так.
Ти підняв на поверхню один мій страх,
тому я просто скажу як є...
Несправедливо докоряти мені тим, що твоя жінка була не така.
Мені постійно доведеться таке терпіти?
Я не готовий.
Не готовий до нас.
Думав, що готовий. Пробач.
Але ні.
Ого.
Між нами все сталося занадто швидко.
Добре.
З найпершого дня в Бельвʼю
я відчував дискомфорт.
Нервувався.
Я тут працюю. Ти з порога вивалюєш історію,
без пояснення? Чому?
Коли я втратив першого пацієнта,
мене це так підкосило, що я втік.
І шкодував про це
ще дуже довго.
- Скільки? - Зо два тижні.
Думав, ти не спитаєш.
Коротше, натомість я зайнявся розробкою власного бренду КПТ.
Допомагати людям... з повсякденними труднощами.
Але та справжня робота з травмою...
Питання життя і смерті...
Я не витримав.
- Та сама фігня. - Не та сама.
Ти сильніша, ніж я.
Я це знаю,
бо ти мені дуже
допомогла.
Пол...
У мене в душі було багато чорноти внаслідок батькового виховання.
Козел довбаний.
Жорстокий.
Тому я став закритою людиною.
Співчуваю. Це фігово.
Але сьогодні мені нагадали, як я виріс.
І в цьому велика твоя заслуга.
Ти показала мені багато нового.
Мій організм насичений вологою.
Поздоровляю, ти нарешті сказав правильно.
Я впустив у своє життя людей.
Одружився з Джулі.
Співаю в машинах.
Знаю, хто такі En Vogue.
Звільни розум, малий.
Ти змінила моє життя.
Забудь про всю ту іншу фігню.
Ґабі...
ти мій спадок.
Чорт забирай, Пол.
Якщо моя практика тобі потрібна, вона твоя.
Чорт, усю офісну будівлю забирай, мені однаково.
Але якщо ти тут працюватимеш по-старому,
я здеру з тебе мільйон мільярдів доларів.
Або забирай за один бакс на місяць,
але це буде травма-центр.
Не будь боягузкою.
Добре.
Іди сюди.
Але назвеш ти його травма-центром Родса.
Нізащо.
Добре.
Як дошки підлоги Залишили складку на твоїй сорочці
Коли я приїздитиму на матчі в коледжі, якщо не буде мороки,
вказуй на мене, коли забиватимеш,
але ненавʼязливо.
Зрозуміла. Це буде щось ледь помітне.
- Отак. - Чудово.
А я вкажу так само. Спокійно. Наче нічого такого.
А де Софі? Вона пішла?
Я думала запросити її на випуск.
Ні, краще... піти своєю сімʼєю.
Десь у стінах Твоєї квартири на другому поверсі
Я сховала любовного листа Який не можу забрати
З фоткою твого батька І словом на ключі
Надіюся, ти запамʼятаєш мене
Тріщини в землі І у твоїх поранених очах
Як дошки підлоги Залишили складку на твоїй сорочці
Ось яким я тебе памʼятаю
Як туман на вулиці Мої відчуття від нього
Коли ти працював до знемоги Тримаючи руки на кермі
Ось яким я тебе памʼятаю
Я знаю, не треба було тягти за нитку На светрі, який ношу
Але мене тягне розмотувати
Серце Бере наді мною гору
Ти казав, що нізащо не закохаєшся У лютий зимовий мороз
Переклад субтитрів: Олена Любенко