Ехо?
Ехо!
Виждаш ли ме от там?
Ехо!
Не можеш да ме стигнеш!
Помниш ли как Тиа викаше, че сме бавни,
изтичваше напред и махаше като луда за довиждане?
Аз не помня, понеже тогава не ме канехте на преходи.
Смятахте ме за нетърпима.
- Сякаш сега не си. - Каквато съм - такава.
- Но я виж Габи с какви щури гащи е. - Тези са ми любими.
Развивам се.
Гледах пак анимирания "Хобит" и нарисувах мечове по ноктите си.
Малко приличат на хобитски пишки.
- И домъкнах гаджето на първия му преход. - Не съм във възторг.
- Трамбовате в жегата? - И бедрата се протриват.
- Да продължим с Габи. - Благодаря ти.
- Значи утре да те чакаме на работа? - Още не съм се освестила.
- Още се освества, Джими. - Стига си й давал зор.
Защо всички ми се нахвърляте?
- Ей така. - Готин преход.
Джими, ще ми трябва поне още седмица. Писна ти да возиш Пол ли?
Всяка сутрин спираме за "акая". Произнася се "асаи".
- И кой го е запалил по "Смаш Маут"? - Аз.
Дали да не си боядисам косата синя или розова преди колежа?
- Направи нещо драстично - обръсни я. - Подкрепям.
Ще решат, че си куку или на умирачка.
В двата случая ще ти играят по свирката, така че си е далавера.
- Здрасти пак. - Здрасти.
Изяде си обяда преди цял час.
- Защо още си тук? - Разпускам с наборките.
- Кой ще му каже? - Аз.
- Брайън, обичаме те, но си старчок. - Идва ми да те ошамаря.
- Не съм старчок. - Довърши изречението.
- "Опа". - "Ха така". Да му се не види!
Добре де, избягах от Чарли.
Приучваме Сътън към режим и ще се избием.
Снощи той се държа отвратително и му казах, че не й е баща.
Което си е вярно.
Обаче и той се развика: "И ти не си!".
И се засегнах ужасно.
Дре Тибодо ми звъни.
- Интересно име. - Да, нали?
Върви в комплект с фамилията.
Привет, Дре... Тибодо.
Нали ти казах?
Добре, става.
Много съжалявам.
Благодаря.
Не получаваш работата, така ли?
Не, леля му умряла.
Но иначе работата е моя.
- Вече съм помощник главен готвач! - Супер!
- О, боже! - По дяволите.
Хорхе още не знае, прикривайте ме.
За какво се радвате?
- Бебето ми каза първите си думи. - Стига бе!
- И какви бяха? - Каза...
"Тати е млад."
- Бил си на раждането ми. - Имаш стационарен телефон.
- И за теб още е "Чехословакия". - Защо, какво е станало?
Виж ти.
- Радвам се, че си минавала случайно. - Може и да не е било така.
- Може да съм искала да те видя. - Надявах се да го кажеш.
- Минавах случайно. - Да му се не види.
Ходя на пилатес отсреща. Но едва ли ще ме виждаш три пъти седмично.
По-скоро веднъж на две седмици, след като преям и се намразя.
- Още бита сметана, моля. - Заповядай.
Значи трябва да чакам да се намразиш, за да те видя отново, а?
Да, но това го мога по всяко време.
- Супер, и аз. - Хубаво.
- Примерно довечера? - Мамка му.
Много рядко имам уговорка, да не кажа никога,
но, за жалост, баща ми ще идва довечера.
А е твърде рано за среща с родителското тяло.
Ти вече се запозна с бившия ми мъж и сина ми,
дори опипа домашния ми сутиен, така че може би е време.
Не че се опасявам от бързо развитие. Ние рушим правилата.
Добро утро, Джими.
Добро утро, която и да си ти.
Пол, това е Софи. Софи, запознай се с Пол.
Моят сводник.
Паднах през уикенда и Джули настоя да нося бастун.
- Но вие си се забавлявайте. - Коженото палто в колата ли е?
- Не знам защо го казах, не те познавам. - Лика-прилика сте си.
- Това май не е комплимент. - Позна.
Трябва да тръгвам.
- Ще се чуем. - Добре.
- Беше ми приятно, Пол. - И на мен.
Млъквай.
- Какво? - Имам спомен, че на сватбата ми
някой те подканяше да се върнеш в играта.
Няма ли да благодариш на този мъдър човек?
- Благодаря, Пол. - Гордея се с теб. Действай смело.
- Габи дойде ли? - Каза, че й трябва още седмица.
- Това не е добре. - Мога да поговоря пак с нея, ако искаш.
Не, аз оплесках нещата и аз ще ги оправя.
Ако трябва, лично ще я довлека на работа.
- Говориш като сводник. - Само стой и гледай.
Някакви желания? За някой цент ще изсвиря всичко.
- Здрасти. - Привет.
- Каква пълна къща! - Да, скучаех ужасно у нас.
Видях баща ти да идва, а нали казваш, че твоят дом е и мой...
- Никога не съм го казвал. - А трябва.
- Джими пък свири на пиано. - Да, много пъти ни е мъчил.
Заслугата донякъде е моя. Веднъж имах билети за Били Джоел.
Приятелят ми окапа и реших да взема Джими.
На другия ден щеше да е на училище,
но исках да изпита удоволствието от музиката на живо.
Толкова се впечатли, че цяла седмица ходи захласнат.
Не бях захласнат, а травмиран.
До мен една 60-годишна жена си събу гащите и ги метна на сцената.
Видях неща, неподходящи за 7-годишно дете.
Записах го на пиано и така се почна.
Тя се казваше Валъри Шьонбъргър.
Колко интересно! Де да имах такъв баща.
Веднъж се опитах да мина зад сцената на концерт на Ед Шийрън,
уж съм му тайна дъщеря,
но се оказа, че напливът от рижки е голям и вече правят ДНК тестове.
Кой иска кафе?
Какво ще правите утре? Ще вземам кола с нужда от обгрижване.
Може да й посветим деня, слушайки музика.
Много ме заинтригува, но ще купуваме неща за общежитието й.
Може и друг път, искам да съм с дядо.
Забравих колко много си падаш по коли.
Няма проблем, вървете. Аз имам да наваксвам с работата.
Хубаво, мисля да си легна рано.
Дерек ме изтощи с десетте долара за бисове на "Стийли Дан".
- Веселяк е. - И ти явно му допадаш.
Добре, почивай.
- Чао, дядо. - До утре.
Странна работа.
- Дразниш се, когато други го харесват. - Какво? Не, глупости.
Добре де, може би малко.
Виж, детенце.
Дядо ти е чаровник. Тоест хората го виждат едностранчиво.
Тази седмица завършвам, а вие сте ми всичко и искам да сме заедно.
Ела с нас за колата и, моля те, дръж се добре с него, заради мен.
- Щом е за теб. - Благодаря.
Но ще купиш и нещата за общежитието, нали?
За какво са ти лампички и пуф, когато имаш любовта на дядо?
По дяволите.
Благодаря, че дойде, но знам причината.
- Добре тогава, до утре. - Не си познал.
- Нека ти разясня как стоят нещата. - Давай.
Позволих си да мечтая за психотравматичния център.
Мисълта да се върна в клиниката ми се струва стъпка назад.
Адски е потискащо. Въпреки че си ме бива.
- Определено те бива. - Благодаря.
Сякаш съм корабокруширала на остров.
- Като Том Ханкс, дето изчука топка. - Нещо бъркаш.
Беше на остров две години, то не се търпи!
Не казвам, че не е чукал нещо, а че с топката бяха по-скоро приятели.
Виж, не е връщане назад да правиш нещо, в което си блестящ.
Това е последната ми работна седмица.
Завинаги.
И ако не заради себе си...
Ела заради мен.
Ако е нетърпимо и след месец напуснеш,
ела да ми натриеш носа на яхтата ми в Кънектикът.
- Добре. - Разбрахме се.
Но забрави да дойда в Кънектикът. Там има само белчовци и мокасини.
Не принизявай културата ми.
Мой човек!
- Чух за работата. Честито! - Благодаря.
Зарадвай се де, сърцето ми ще издържи.
Забранени са ми по-други емоции.
- Сексуални. - Сетих се. Целият квартал разбра.
- Просто се размислих. - Дай да поговорим.
- Ти ли ще се качиш, или аз да сляза? - Бъзикаш ли се?
Гледката е жестока.
- Искаш ли да се изпикаеш от терасата? - Много ясно.
В никакъв случай.
Престани да каниш хора да пикаят от терасата.
- Добре, друг път. - Не, друг път няма да има.
Ще има.
Е, за какво се размисли?
- Не мога да приема работата. - Може ли да се намеся?
- Зависи. Ще ме вбесиш ли пак? - Определено е възможно.
Тогава съм пас.
Това ти беше мечта. Нали ти казах, че Вселената ще ти даде знак?
Толкова си готов, че направо те топи в масло и те ръси с подправки!
Представа си нямаш какво преживях с Хорхе.
Такива неща не се разправят. Ако затворя караваната...
- Той ще загуби всичко. - Добър приятел си.
Но поне веднъж в живота си се постави на първо място.
- Много ми е трудно. - Разбирам те.
И на мен егоизмът не ми се удава.
Да се допитаме до експерт.
- На какво дължите това удоволствие? - Нали ти казах!
Окачването е малко нестабилно.
- Алис, подай ми глухия ключ. - Не знам какво е това.
Онзи, дето прилича на закривено фенерче.
Хем красива, хем разбира от инструменти. Джакпот!
- И аз знам това-онова, татко. - Така ли? Добре.
- Каква е историята на онази с поличката? - Името й е Луна, родена е в Хавай.
Имала една мечта - да танцува хула, но уви, била твърде дребна.
- Боже, чак ми стана тъжно. - Да, танцът не е за дребосъчки.
Не им обръщай внимание и ще спрат сами.
Колата си я бива, дядо. От коя година е? И има ли си име?
"Сали" е набор 1989-а. Каква година беше само!
Отворих първия си автосалон. Падна Берлинската стена.
Освен това Джими удари хоумрън
и отборът му спечели Детския шампионат.
- "Язовците"! - Стига, татко.
Голяма радост падна.
Дори не разбра, че докато крещеше, един от млечните му зъби
излетя от устата му и се навря в джоба на ризата ми.
Стига бе!
Майка му щеше да получи инфаркт, докато слагаше прането.
Ако открия нечий кървав зъб в джоба на мъжа ми,
ще реша, че е сериен убиец.
Че и забавна! Не я изпускай.
И ти не си за изпускане. Така де, не за мен, за някоя друга.
- Понякога и "благодаря" стига. - Благодаря.
- Ще донеса вода. - Добре.
Идвай да затягаме болтове, малката.
Наистина наливаш вода. Мислех, че е претекст да се измъкнеш.
- Симпатичен човек. - Да, всички го харесват.
Извинявай, просто обича да разказва идилични истории за детството ми.
Но не съвсем верни.
- Не си спечелил шампионата с хоумрън ли? - Не, вярно е, супер беше.
Но той присъстваше само по случайност.
Хубаво беше, когато баща ми дойде.
Само че той все имаше
друга работа.
А когато Тиа почина, дойде на погребението и дръпна реч.
Как щял да бъде до мен и Алис и да ни поставя на първо място.
Но явно му е изскочило нещо суперяко, понеже две години не се вясна.
- Леле. - Нали?
Ти си 42-годишен психотерапевт, гневен на баща си.
- Вярно. - Виж, разбирам те.
Баща ти те е разочаровал.
Моята майка пък ми писа сутринта, че прическата ми е твърде младежка.
- Гадно. - Но ти си зрял човек, при това свестен.
Значи баща ти не се е издънил съвсем.
Алис завършва и знам, че искаш да се насладиш на момента.
Опитай се да загърбиш миналото.
Кой знае, може пък той да те изненада.
Вече ме изненада, като дойде за завършването на Алис.
Ето, видя ли?
Щях да забравя.
- Косата ти е идеална. - Слава богу. Малко остана да скъсаме.
Всеки се е разкайвал за гневно съобщение.
Един ми върза тенекия и му написах: "Майната ти, плешив хърбел такъв".
Да. Бях ли сбъркала ресторанта?
Също да.
Ключът е да успееш да потиснеш временно емоцията,
вместо да си я излееш на мига.
Имаш ми номера. Като ти напира отвътре, пращай гневните съобщения на мен.
Само пиши "не е за Габи", за да не ти отвърна.
Добре, благодаря.
- Много е хубаво, че се върна. - И аз се радвам.
Късно - видях те.
Добре де, велика съм. Ако имаше Маунт Ръшмор с терапевти,
щяхме да сме Фройд, Юнг, Луси от "Чарли Браун" и аз.
Само казваш и всичко това може да е твое.
И какво ще получа?
Бюрото ти? Кабинета?
Джули? Ако и тя е в офертата, веднага си намазвам петичките
и се спускам по пързалката да я грабна.
- Споко де. - Седни.
Малко прекалих с описанието.
Цял живот отдадох на тази работа.
Учех и се усъвършенствах.
Защото съм се убедил, че помага.
И се замислих над думите ти,
че напоследък ме възприемаш все повече като ментор.
За мен би означавало безкрайно много да споделя знанието си с теб,
за да го предадеш нататък.
- И каква ми е ползата? - От това, че ще ти дам цялата си мъдрост?
Издаде се, че ти е адски важно.
- Добре, назови условията си. - Да се съобразяваш с моя график.
- Добре. - Да приемаш идеите ми.
И да ме заведеш да ям скъпо суши.
Не с досадна риба тон, а с риба фугу, която може да те убие.
Приемам, но при две условия.
Да не ме издаваш, че съм пил саке.
И второ, да ме сложиш на твоя Маунт Ръшмор на мястото на Фройд.
Става.
Забавно е, понеже се обзаложих с приятели, че ораторските ми умения са трепач!
Позволено ми е да го кажа, понеже не съм старчок.
Добре, започвам.
Егоизмът.
Аз, Брайън Лоренцо, съм егоист.
Егоистите...
са победители.
Колко пъти сме си казвали:
"Да можех да правя това, което наистина искам!
Но за разлика от този красив и млад гей пред мен,
съм натоварен с мисълта, че трябва да съм добър човек,
да слагам другите на първо място,
да не грабвам кафето на някоя си Анджела,
ако поръчката й е сходна и искам да си ходя".
Нека ви светна. Всички изначално сме егоисти.
Дори Майка Тереза е била егоистка.
Помагала е на другите само защото това я е кефело много.
Ще рече, че Майка Тереза и аз сме еднакви.
Каквото ме кефи, това правя. Също като шантавата монахиня.
Ям каквото искам, купувам си каквото ми се ще.
Ако мерна някой секси непознат... Не, вече не го свалям.
И Майка Тереза не прави такива неща.
И знаете ли какво?
Приливът на енергия заради това, че си угаждам,
ме зарежда със сили за Чарли и Сътън.
Как да съм от полза за хората в живота ми, ако аз самият не съм щастлив?
Ето това е! Най-сетне каза нещо смислено.
- Схванах. - Супер! Мамка му, трябваше да се запиша.
- Отначало. - Благодаря за почерпката.
Аз, Брайън Лоренцо, съм...
Получихте каквото искате и ме зарязвате? Аз ги научих на това.
- Какво ще кажете? - Готова е да потегли.
- Каква е лъскава само! - Да, така си е.
Тая мощна машина ще има да лети по улиците,
пушек ще се вдига.
С нея ще си като магнит за жените, дядо.
Ще трябва да разчитам само на фасона си, защото колата не е за мен.
- А за теб. - Какво? Ти сериозно ли?
Много мил жест, но татко вече ми купи кола.
За рождения й ден. Жълт мини купър, какъвто е имала Тиа навремето.
- От Софи я купих, оттам я познавам. - Пробутах ти я.
Чувствам се като глупак. Не съм искал да създавам проблеми.
Опитвам се да се извиня, че не успях да бъда с вас повече последните години.
Нищо, може да имаш две коли - за Източното и Западното крайбрежие.
Или пък, знам ли, тази я продай.
Няма да я продам. Благодаря, дядо.
- Страхотна е, благодаря. - Няма защо.
- И на теб благодаря, татко. - Много хубаво.
С тази кола лесно ще захващаш разговор с момчетата.
Нямам търпение да започнат да ми обясняват.
Какво беше последното, което спомена? Вселенски яд?
Космичен гняв - когато се чувстваш атакуван или критикуван.
Какви имена, Пол. Водовъртеж, Черно слънце, Осъзнаване на проекцията.
- Я си признай, колко напушен си бил? - Може би малко.
- Ще сменя едно от названията. - Само да не съдържа думата "пичорана".
Ще говорим утре, имаме цяла седмица.
Няма как да те обуча за седмица.
Ще трябва да се чуваме и след като замина.
Примерно сутрин за два часа в "Зуум".
Беше толкова щастлив! Аз пък ще намажа почерпка в скъп суши ресторант.
Ела и ти.
- Кофти, Лиз. - Защо? Учех японски в колежа.
- Не си. - Да, не съм.
Странното е, че Пол не ми се накара, задето зарязах психотравматизма.
Явно и той осъзнава, че не е за мен.
- Какво? - Нищо.
Какви ги вършиш? Защо все се налага да ти крещя заради Габи?
Защото си социопат и нямаш мярка. Махай се от кабинета ми.
Ти си в Задругата на камъка. Да ти го взема ли?
Тогава сядай и ме слушай.
Здрасти пак.
- Чудесен жест към Алис. - Единствена внучка ми е.
Нямам предвид само колата, а и думите ти, и че дойде за завършването.
Знам, че това означава много за нея. За мен също, татко.
Радвам се.
На самото дипломиране обаче няма да мога да присъствам.
Един приятел ме покани на дълбоководен риболов край Каталина.
- Уникално преживяване е. - Дипломирането също.
Глупости, завършва гимназия.
А и тя толкова се радва на колата, че няма да се сърди.
- Каза ли вече на Алис? - Като тръгна, тогава - излязло е нещо.
- Тя е свястна, само ще махне с ръка. - Татко...
Идвайте да покажа новото возило на Съмър.
С удоволствие, но или тя, или аз.
Ще си вземем сладолед. Хайде, София чака в колата.
Знаеш ли...
С Тиа не се разбирахме, но имам хубаво усещане за Софи.
Много ми харесва това момиче.
Да ти кажа, може би даже си пасвате повече.
Хората принципно искат да бъдат запомнени.
Човек убивам да имам дъщеря, която да продължи традицията ми -
да съм едновременно трудно поносима и обичана.
Но мислех, че на теб не ти пука какъв завет оставяш за идните поколения.
Недей да смесваш неудовлетворението си, че имаш три чаровни, но прости момчета,
с желанието ми да предам нататък професионалния си опит.
Само двама са прости.
Слушай, Габи е искала само да я скастриш,
че бяга от мечтата си,
а не си го направил от чист егоизъм.
Благодаря, че ми каза. А сега напусни, очаквам пациент.
С радост ще си тръгна, защото вече ти пуснах мухата
и когато осъзнаеш, че съм права, ще бъдеш бесен.
Ще ти гръмне главата!
Пускам бомбата. Момент, вземам си я.
- Мятам я по теб. - Може да пострадам така.
По-добре да ти докарам сътресение, отколкото да убиеш мечта.
- Пак пускам бомба. - Не може по повече от една.
Какво? Знаеш ли какво имам в джоба? Трета бомба.
В последния момент е, но започвам другата седмица.
- А и имам пари да ти платя за... - Бъзикаш ли се?
Като ми платиш, по-добре ли ще ми стане?
Нали щяхме да си помагаме взаимно? Аз те подкрепях.
В армията, когато Марисол те заряза, заради теб давах двойни наряди, мъжки.
Защо винаги правиш така?
Разочароваш всички, на които им пука за теб.
Не спираше да крещи. В такива моменти ми пада пердето.
И прещраквам, но не и този път.
Не че не беше ужасно. Замеряше ме със скариди.
- И ме нарече "мъжки". - На мен пък в бакалията ми викат "шефе".
Да, ужасно е.
- Но аз бях бетон. - Браво.
Благодарение на теб и безплатната ти терапия.
Колко щеше да струва, ако ми беше вземал пари?
Сто и двайсет хиляди. Не че съм го смятал.
Невероятно, последният ни сеанс.
- Някой трик за изпроводяк? - Да.
Този се нарича прегръдка.
Идвай тук.
- Сантиментален ли стана? - Не, но ти си такъв.
За мен беше чест да наблюдавам огромната ти промяна.
- Ти съзря. - Не само аз, Пол.
Ти също се промени.
Направо не мога да те позная.
Проклетата Лиз.
Да му се не види.
Ето те.
Наред ли е всичко?
- Баща ми няма да дойде на завършването. - Как, нали е тук?
- Да, но се налага да отиде на риболов. - По спешност ли поне?
Избързах.
- Много съжалявам, Джими. - Недей, той си е такъв.
Трябваше да се сетя.
А аз трябваше да си мълча и да не се набърквам.
Защо си такъв?
- Какъв? - Затвори се.
Не съм.
- Ако съм те разстроила, да поговорим. - Няма защо, добре съм.
Имам предвид...
Така ли разрешаваше конфликтите, докато беше женен?
С Тиа обикновено бяхме на едно мнение, особено по отношение на баща ми.
Най-вече това ми липсва.
- Че жена ти не е харесвала баща ти ли? - Едно от нещата.
- От челната петица. - Ясно.
Определено събуди един от страховете ми, така че ще го кажа.
Не е честно да ме сравняваш с жена ти.
Постоянно ли ще е така?
Не съм готов.
За връзката ни.
Мислех, че съм, извинявай.
Но не съм.
Бързо приключи.
Добре.
Още от първия ми ден в "Белвю" се чувствах някак не на място, несигурен.
Работя! Как така влизаш и без обяснения започваш да разказваш?
Когато за пръв път загубих пациент, не бях на себе си.
Страдах в продължение на много време.
- Колко? - Две седмици. Не очаквах този въпрос.
Както и да е, после се захванах с когнитивно-поведенческата терапия.
Помагах на хората с ежедневните трудности.
Обаче работата със сериозни травми, които са на живот и смърт...
не беше за мен.
- С мен е същото. - Не е.
Ти си по-силна от мен.
Знам го, защото ти ми помогна.
- Изключително много. - Пол.
Мъкнех голямо и мрачно бреме от детството с баща ми.
Беше агресивен гадняр.
- Затова се затворих в себе си. - Съжалявам, ужасно е.
Но днес ми беше напомнено колко много съм се променил.
До голяма степен благодарение на теб. Ти ме отвори към нови неща.
Хидратиран съм кат' таквоз.
Поздравления, за пръв път го каза вярно.
Станах по-общителен.
Ожених се за Джули.
Пея в колата.
- Знам кои са "Ен Воуг". - Освободи ума си, бейби.
Ти промени живота ми. Забрави за всичко останало.
Габи, ще бъда запомнен чрез теб.
- Ще ме разревеш, Пол. - Ако искаш практиката ми, твоя е.
Цялата сграда вземи, давам ти я от сърце.
Но ако продължиш със същото, ще те ошушкам с милиарди долари.
Ако обаче стане психотравматичен център, ще ти струва един долар месечно.
- Спри да бъдеш бъзла. - Добре.
Ела тук.
Обаче ще се казва Психотравматичен център "Роудс".
Не си познал.
Добре.
Като идвам на мачовете ти в колежа
и вкараш гол, посвещавай го на мен, без да е очебийно.
Ще правя незабележим жест.
- Нещо такова. - Супер, и аз ще посочвам към теб.
Софи тръгна ли си? Мислех да я поканя на завършването.
Не, нека сме си само семейството.
Превод на субтитрите Боряна Богданова