І хоч нам сумно, бо втратили її,
ми можемо втішатися, знаючи, що її душа знайшла спокій.
А тепер я прочитаю уривок з молебню.
«Наша поміч – в імʼя Господа, який створив небо й землю».
- Так, Ліз. - Привіт, люба.
Як ти?
Чорт, не знаю. Я в порядку.
Я на похороні Майї, віддаю шану, але…
трохи віддалеки від усіх, тримаюся непомітно.
Це неможливо.
Ти показна висока жінка, яскрава, як глазур для торта.
Сьогодні я вся в чорному, але білизна – неоново-зелена,
і на дупі змія пожирає тигра, бо я мушу бути собою.
Звісно, мусиш. І ти ідеальна.
Інші новини є?
Токсикологічна експертиза показала алкоголь і ксанакс в організмі,
ще й оксиконтин на додачу.
Ми не знаємо, випадково це сталося чи ні. Може, й ніколи…
Чорт. Ліз, мене помітили. Махають, щоб підійшла.
Вдавай, що прийшла до когось іншого.
Що? Добре.
Щось ти замовкла.
Ти робиш щось незрозуміле?
Ну аякже.
Гаразд.
- Я тебе люблю. - І я тебе.
- Як вона? - Ти знаєш Ґабі.
Вона сильніша за нас усіх.
Ну не знаю. Я доволі сильний.
Я тебе прошу. В тебе серце ледве стукає.
Вранці я допомагала тобі встати з унітаза.
Це правда. Я підтерся і втомився.
- Браяне. - Так.
Чому ти приніс Саттон сюди?
Сьогодні я няня. Я збиралася до вас.
Просто так. Хотів полегшити тобі життя.
Просто я хороша людина.
- Повний абсурд. - Він жахливий.
Але яка різниця? Я б тебе зʼїла.
- Так. - Краще б мене.
У нас давно не було тілесного контакту.
Ти розумієш, про що я.
Так, на жаль, розумію.
Лікар заборонив тобі секс на вісім тижнів.
«Від шести до восьми». І я все порахував.
Ти мені винна 16 «ти-знизу» або чотири «ти-зверху».
Я ніколи не вийду заміж.
Які в тебе кросівочки. Мені такі подобаються.
- Усі підтримують… - Які гарні.
…підробіток Меттью.
- Дуже вам дякую. - Так, безумовно.
Ви що. Я в захваті від нових кросівок.
До мене тепер постійно клеяться.
Жінка в кавʼярні пожирала мене поглядом.
ЕНДЖЕЛА
Це тому, що ти поцупив її каву.
Ні. «Енджела» – це мій нік для кавʼярні.
- Неправда. - Правда.
Набридло, що мене називають «Брейн».
Імʼя «Енджела» тобі личить.
Називаймо його Енджелою.
Як тобі таке, Брейн?
У юності, коли я працював у Бельвʼю,
коли ми втрачали пацієнта,
мій супервізор збирав нас усіх, щоб ми могли попрацювати над емоціями.
А потім змушував кожного сказати, як нам пощастило, що ми є одне в одного.
Невже ти таке говорив?
Ні, я вдавав, що мені треба відлити,
але памʼятаю, як відчував, що ця підтримка спільноти
допомагає змиритися.
Я проглянув усі твої нотатки.
Там немає нічого такого, що ти могла зробити інакше.
Я знаю.
Вибач. Я знаю, ти вболівала за неї душею.
До речі, дякую тобі. Ти заохочував мене зближатися з пацієнтами,
але не попередив, як боляче буде, коли все піде не так.
Я думав, це само собою зрозуміло.
Просто знай: ми в курсі, як це важко,
і ми тебе підтримуємо, ми поряд.
Це я поряд.
А Пол явно йде на баскетбольний матч.
Мені їх підігнав вайлуватий син Ліз. Ти просто заздриш.
Ага, завжди шкодував, що викинув свої мультяшні багнодави.
Усе, джентльмени. Зустріч закінчено.
Якщо тобі потрібен час, я з радістю заберу твоїх пацієнтів.
Дякую, але я сама справлюсь.
- Добре. - Добре. Знову на коні.
Так і треба вшановувати памʼять людей, яких ми втрачаємо.
Хлопці, ви чудові. Люблю вас.
Що таке?
Та згадав смішну штуку, але це недоречно.
- Розказуй. - Ні.
- Мені потрібно сміятися. - Кажи, Джиммі.
Добре. У тебе вираз обличчя «мертвий пацієнт».
- Боже. - Що?
У тебе з головою все добре?
Я хотів розсмішити. Думав, настрій покращиться.
- Господи. - Це як вираз «загибла дружина».
Я потраплю в пекло.
Так.
Там побачимося.
ПРАВДИВА ТЕРАПІЯ
Боже, здуріти можна.
Наче тільки вчора привозив тебе в садочок,
а ти вже готуєшся до випуску.
Чому не сказала, що тебе обрали «Найстійкішою»?
Бо це огидно.
Я перемогла хлопця, якому відірвало палець феєрверком.
А мене обрали «Білим Майклом Джорданом».
Я добре грав у баскетбол.
І часи були інакші.
- Ти повернулася. - Так, привіт.
- Привіт. - Дякую.
- Привіт. - Привіт. Так.
Я забула у вас свої ключі, піджак і гаманець
після дня народження твоєї покійної мами.
Можеш казати просто «мами».
Справді? А ще не зарано, це не прозвучить фамільярно?
Добре. Мама. Супер.
Клас.
Я привіз би тобі речі.
Ну, я не хотіла здатися навʼязливою.
Але вечір був дуже цікавий.
Химерне перше побачення, так?
Дуже химерне.
- Так. - То було не побачення.
Стільки людей прийшло.
На справжньому побаченні ви повинні бути лише вдвох.
Наодинці. Можливо, в ресторані.
Там теж були б люди,
- правда? Відвідувачі. - Так.
Офіціанти.
Може, ресторанний критик?
Інкогніто.
Щось там шкрябає. В блокноті.
- Але ми за ним стежимо. - Стежимо.
А можна це припинити?
Можна. Ненадовго.
Але, ти знаєш, вона права. У нас не було офіційного першого побачення.
Може, повечеряємо завтра в мене вдома?
Це побачення.
Нарешті.
Ну, дякую, що знайшов мої речі.
Таке враження, що я постійно все гублю.
- Рада була тебе бачити. Усе. - І я тебе.
- Бувайте, до завтра. - Так.
- До завтра. Так. - Бувай.
- Так. - Так.
Вона кльова, так?
Вона мені подобається.
Думаю, це мама ховає в нас її речі.
Чорт.
Я подумав, що тебе підбадьорить
кулінарна екскурсія по твоєму старому району в Лонг-Біч.
Узяв фрі з чилі й сиром у брудній забігайлівці
- через дорогу від твоєї школи. - Класно.
І паличку з перцевою мʼятою і солоним огірком з заправки біля маминого дому…
- Мрія. - …і ця паличка…
сам собі не вірю, але це бомба.
Ще кілька днів відчувається у відрижці, і це такий кайф.
Любий, це все дуже мило, але мені не хочеться їсти…
тому… я побуду на депресивній дієті…
- Ясно. - …кілька днів.
А як тобі таке?
Ми з тобою ляжемо на диван
- і подивимося «Володаря кілець». - Кажи правильно.
- Вибач. «Володаря перснів». - Отак.
Так. Котику, не сьогодні.
Відмовилася від «Володаря перснів»? Це ж її схованка.
Я знаю. Словом, вона страждає. Можете за нею приглянути?
- Обовʼязково. - Я беру все на себе.
Я вже мав справу зі смертю пацієнта, а ти – ні, хоч це й дивно.
Дивовижно, правда?
Не навроч.
- Дякую, що зайшов, Дерріку. - Нема за що.
Ти так зворушливо про неї піклуєшся.
Взагалі-то, перед тим, як це все закрутилося,
я планував освідчитися.
Чудово.
А коли планував просити мого дозволу?
Просити твого дозволу?
Він серйозно?
Думаю, так.
Ну добре. Що ж, Пол, якщо ти не проти,
я прошу твого дозволу одружитися з твоєю працівницею.
Я буду дуже щасливий.
- Ну супер. - Вау.
- Вау, вау. - Скажи?
Вибач, щось я розчулився.
Маю сьогодні перше побачення.
Спритно перевів розмову на себе.
Він завжди так робить.
Ейво, як мило з твого боку навести лад.
Ти ще й речі випрала? Ого.
Як цікаво: мої ідеальні футболки зі змішаних тканин
крутилися з твоєю фарбованою бавовною.
Це подяка за те, що пустили мене пожити
- на кілька тижнів. - Ну що ти. Ми раді допомогти.
Знаю: мені не вдається швидко знайти нову роботу й нове житло,
тому я поки що виконуватиму всю хатню роботу.
- Живи стільки, скільки потрібно. - Наш дім – твій.
Агов?
- Тікай. - Іди звідси, негайно.
Енджело! Ви вдягнені?
Ні! Ми після сексу!
- Іди, затримай її. - Що?
- Давай-давай. Треба йти. - Ліз.
Що? Чому йти? Я подобаюся Ліз.
Так, ти їй подобаєшся, але вона критиканка,
напридумує казна-чого, бо ти тут.
Типу: «А надовго», «А чому?»,
«А це взагалі нормально, що біологічна мати
живе з названими батьками?»
Усілякі такі дурниці. Мерзенні двері. Добре.
Вилазь.
Чарлі, мені нецікаво слухати історію твого життя.
- Я до своєї дитини. - Ліз.
Привіт, Ліз. Як справи, мала?
Я помітила,
що ви не дотримуєтеся графіка зволоження Саттон,
тому я принесла крем з Європи, заборонений у нас,
але шкіра буде гладенька.
Можна мені спробувати?
Тобі вже пізно.
Ясно.
Ну, як вам?
Хтось вийшов погратися.
Ану, покрутися.
- Так! Клас. - Ага.
Нормально?
Ти схожий на принцесу.
І почуваюся нею.
- Ти виблискуєш. - Це може бути піт від паніки.
У тебе раділяк!
Радісний переляк.
Слово ще з дитячого садочка. Закарбувалося.
Багато всього накопичилося.
Багато втрачених шансів. Я хочу, щоб усе добре склалося.
Я знаю, минуло трохи часу, тому просто згадай:
перша зупинка її поїзда…
мусить бути на півдні.
Хтивий Дерек – це кошмар.
Я зітру з памʼяті.
- Він же правду каже. - Він правду каже.
Ну добре…
Побажайте удачі.
Порада та сама, яку ти мені дав на перше побачення.
Будь собою, розважайся,
зубну пасту назад у тюбик не запхнеш.
Думаю, паста – це моя цнота.
- Ми зрозуміли. - А я не здогадався.
Пан або пропав.
Стій.
Ти все зможеш.
Дякую, доцю.
Я віддав свою зубну пасту репетиторці з математики.
Я думаю, все пройшло добре.
Хоч у ресторані мені ніхто не сказав,
що співбесіду проведе Дре Тібодо.
Той самий Дре Тібодо?
- Перестань уже. - Не перестану.
Коротше.
На цю посаду багато претендентів…
Кльово, що й мене розглянуть.
Яке там «розглянуть». Для тебе немає нічого неможливого – просто вір.
От чорт.
Скоро зустріч групи.
- Побіжу я вже. - Слухай,
Ґабі допомагає вести групу ветеранів, так?
- Так. - Зроби мені послугу.
Запроси мене.
А це не сприймуть якось дивно? Ти ж не ветеран.
Я б хотів.
Люди! Пора сідати в коло. Підходьте.
Пол?
А ти чому тут?
Це я його запросив.
Чому?
Бо він наказав.
Кмітливо.
Я вважаю, що ти робиш чудову справу, тому вирішив зайти в гості, переконатися.
- Серйозно? - Ага.
А чому ні разу нічого не сказав?
Я соромʼязливий.
Ну добре, сідай і поводься соромʼязливо.
Слухай. Як ти… Як справи?
Ви теж ветеран? Війни за незалежність?
Ви знали Пола Ревіра?
Ні. Але я знав твою маму.
Нудно нам не буде.
Хлопці.
Я збожеволіла, чи це Ейвина сумочка?
Мабуть, вона її забула.
Ліз, розслабся, вона ж тут не живе.
Навіщо ти це сказав?
Тобто вона таки тут живе?
Ні.
А чиї це стрінґи?
Мої.
Твої?
Так, я люблю стрінґи.
- Бо вони дуже зручні? - Точно.
Добре. Надінь.
А чом би й ні?
А я посиджу і понасолоджуюся цим шоу.
- Чекаю. - Не надівай.
А я візьму й надіну.
Ти ж розумієш: вони не все прикривають?
А мені здається, що можуть і прикрити.
Ну, поїхали.
- Ейва живе у нас. - Чарлі!
- Який у тебе був план? - Натягти стрінґи,
і, якщо зовсім чесно, з радістю їх носити.
Ейва живе у вас?
Вона втратила роботу офіціантки і не могла сплачувати оренду.
А батьки практично її зреклися,
тому вона не змогла поїхати додому.
Я ж казала: пускати Ейву в життя – це слизька стежка.
Ви на шпарину відчинили двері – і тепер на них висять її труси.
А якщо з нею станеться щось погане?
Якщо, опинившись на вулиці,
вона буде змушена знайти багатого коханця
чи вийти за багатого старого шкарбана, якого не кохає?
Господи. Що я верзу? Я описую своє ідеальне життя.
Я зрозуміла. Ви пустили Ейву пожити до себе, бо пожаліли її.
Так.
Дякую. Я знав, що ти зрозумієш.
Це тимчасово.
Вона дуже старається знайти роботу.
Стоп, стоп.
Ви думаєте, що така симпатична, як Ейва, не може знайти роботу?
Вона не може зняти ліфчик і десь продавати текілу?
Ого, Ліз. Я надіюся – заради Саттон –
що наше суспільство не таке порожнє, як ти вважаєш.
РЕСТОРАН OLIVE GARDEN
Це твоє?
ПОЧЕКАЙТЕ, ВАС ПРОВЕДУТЬ ДО СТОЛИКА
Ну, я її не бачу.
І…
От не люблю визнавати, що ти права.
Мене саму від цього вже нудить.
Привіт.
Ти дуже гарна.
Дякую.
Будьмо. Але попереджаю одразу: до другої бази ти не дійдеш.
На мені домашній ліфчик.
Я був одружений. Знаю цей ліфчик.
Без кісточок.
Ну от, ти в курсі. Це такий мішок, яким обтягують груди.
- Так, це він. - Увага.
Мій колишній чоловік прийшов забрати сина на вечір,
але вони ще не пішли.
Я розраховував познайомитися сьогодні з твоїм колишнім.
- Справді? - Зовсім ні.
Авжеж. Це божевілля.
Добре.
Джиммі, це мій син Тейт. А це Нік.
- Це мій друг Джиммі. - Привіт.
- Дуже приємно. - Софі каже, ти психотерапевт.
- Так. - Я сам колись хотів ним стати.
Усе можливо. Тільки треба ще вісім років після випуску вчитися.
Тому я й передумав. На дизайнера басейнів вивчився за рік.
Моя спеціалізація – водні гірки.
Класно. Водні атракціони – це не моє.
Якось я ледь не втопився в повільній річці.
- У дитинстві? - Ні.
Тейт, будь чемний, привітайся з Джиммі.
- Салют. - Молодець.
Вам пора виходити. Чому засіли за відеогру?
Це я винен.
Пообіцяв: якщо напише диктант без помилок,
то зможе пограти в «Диявольські підземелля».
Ясно.
У мене вдома немає екранів.
Екрани – відстій.
Я заперечив тобі незрозуміло чому.
Якщо хочеш, можемо кудись піти.
Але я приготувала кок-о-вен. Мені подобається, як це звучить.
Ви не мусите нікуди йти.
Скоро він «загине», і ми підемо.
Йому нізащо не пройти Дрекса.
Чудово, тоді залишаємося з коко-веном.
- Ти переміг Дрекса. - Нічого собі!
Не може бути! Він пройшов Дрекса!
Новий рівень Новий рівень!
Новий рівень, новий рівень!
- Вибач. - Ні. Все нормально.
Дуже цікава ситуація.
Ви новачок, тому представтеся, назвіть своє імʼя,
вік і улюблений хітовий гурт 90-х.
Пол, 74, Marky Mark і Funky Bunch.
Що таке Funky Bunch?
- Потім розкажу. - Гаразд.
Сьогоднішню зустріч хочу почати з найочевиднішого:
передчасної смерті Майї.
Ви познайомилися з Майєю, коли вона почала ходити сюди на MMA.
Напевно, ця смерть зачепила всіх.
Я почну.
Це хріново.
Вона явно переживала щось важке.
Але тут вона всміхалася.
Її усмішка була чудова.
Це дико, але в останню нашу зустріч я вдарив її в обличчя.
- Чувак. - Мене й досі трясе.
Іноді, коли ми втрачаємо просто знайому людину,
це збурює біль від втрат минулого.
Правда, Пол?
Так, це називається «накопичене горе».
Усе так само як в ММА: будьте насторожі.
Хоч вам і здається, що ви в порядку,
скорбота підкрадеться зненацька і вальне вам підсрачника.
І саме тому
важливо, щоб вас підтримували друзі.
Навіть соромʼязливі, які не скажуть правди, чому прийшли.
А це про що?
Говорять про нас, а насправді – про себе.
Я розбив покійниці губу, бро.
Я знаю, чувак.
Не переживай.
- А вона поклала тебе на лопатки. - Однозначно.
Я знаю.
Вітаю, я Ейва…
Чорт.
Посидиш з нами хвилинку?
Тільки менеджерку попереджу. Вона добра.
Класно, що добра.
- Що ти мелеш? - Не знаю.
Погано, що ми влаштували їй засідку. Наче я їй не довіряю.
Бо ти їй не довіряєш.
Бо ти мене змусила!
- Неправда. - Правда.
Щирісінька правда.
Слухай, мені потрібні нормальні стосунки з Ейвою
на все моє життя.
- Я йду звідси. - Перестань. Стій.
Ми мусимо прямо з нею порозмовляти.
Роби що хочеш.
А я просто її любитиму і сміливо втечу.
- Браяне. - Слухай. Бувай, Ейво.
- Побачимося вдома. - Бувай.
Ні.
Добре.
Я планувала пожити у Браяна й Чарлі зовсім недовго.
І що пішло не так?
Виявилося, що жити з ними чудово. З батьками мені було дуже важко.
Цю роботу я знайшла на тому тижні, але поки що не готова зʼїжджати.
Ейво, ти заслуговуєш на чудове життя,
але мусиш дати їм спокій.
Ти так активно втручаєшся в життя їхньої сімʼї,
що не даєш їм змоги цю сімʼю розвивати.
Зрозуміло. А ти чим відрізняєшся від мене?
Ти приходиш до них коли заманеться
і називаєш їхню дитину своєю.
Саттон це подобається.
Ліз, ти мене вистежила, щоб розказати, як повинно бути
вдома у Браяна, але без самого Браяна, в Olive Garden.
Ресторані, де ти майже напевно ніколи в житті не була.
Я постійно сюди ходжу.
Я люблю ці вуглеводні жезли.
Це називається «хлібні палички». Я знаю, ти мрієш скуштувати.
Що далі?
Не знаю. Але однозначно хочу ще кілька штук.
Уже несу.
А ще смажені равіолі. Чому ні?
Це на диво смачно.
Дарма я сказав «на диво».
Та нічого.
Я хотіла сказати, що привезла цей рецепт з Парижа,
але насправді він від Ґая Фієрі.
У Парижі я був тільки раз,
коли зустрічався з однією жінкою, і ми
- повісили там замочок на мосту. - Знаю.
Я вже й не згадаю, як її звали.
Та ну. Ти памʼятаєш.
Памʼятаю. Просто імʼя не дуже гарне.
Берніс.
Ти зустрічався з Берні.
Я зустрічався з Берні.
- Вау. - Так.
Остання, з ким я зустрічався до…
Тіа.
Так. Вибач. Я весь час про неї говорю.
Нічого страшного.
Насправді дивовижно, що ти так за нею скучаєш.
Серйозно, все так, наче це любов, яка буває раз у житті.
Можливо.
Але я надіюся, що це не так.
Беру інструменти.
Тейт перейшов на інший рівень, смалить там.
- Чудово. - Довбаний Дрекс.
Відремонтую сітку на вікні. Щоб ніхто не заліз.
Не думаю, що грабіжника злякає сітка.
Він знов жонатий.
Має свій дім, але й далі товчеться у нас,
по-хазяйськи.
Ти сама вічно просиш щось відремонтувати.
Бо ти вічно приходиш без попередження.
Він добився, щоб йому дали ключ.
Бо вона добивається повної опіки над дитиною.
- Усе. Вибач. - Ну все.
- Так. - Нам не вдалося узгодити
питання спільної опіки.
Цю проблему усуває в зародку сімейна психотерапія.
Я теж весь час це кажу, але один з нас затявся і не хоче.
- Не починай. - Спокійно. Я ж не сказала, хто це.
Це він.
Якби ж я знала хорошого психотерапевта.
- І мови бути не може. - Ти поганий терапевт?
Ні, я висококласний.
Але це буде абсолютно неприйнятно.
Та ну. Я тут, він тут.
Ти міг би до нас застосувати оту свою штуку,
коли ти порушуєш усі правила?
«Джимінг». Думав, ти запамʼятаєш.
Це ж моє імʼя.
- Ну, джимінг. - Так.
Ні. Вибач, я поласую цим кок-о-веном.
От бачиш, вона завжди така.
Постійно заганяє людей у кут.
- Це я загнала тебе в кут? - Так.
Бо я, така погана, вимагаю, щоб ти щось робив.
Я хочу, щоб побачення відбулося, тому перейду одразу до справи.
Нік, я відчуваю, що в тебе нерозірвана привʼязаність.
Абсолютно нерозірвана.
- Це було недоречно. - Мовчу.
Ти вчащаєш до Софі додому,
але, мабуть, не заради ремонту чи спільної опіки.
Ти полегшуєш собі провину за те, що розвалив ваш шлюб.
Ти став на її бік, бо хочеш з нею переспати.
Софі. У тебе теж нерозірвана привʼязаність.
А може, й не хоче переспати.
- Хоче. - Так тобі.
Ти терпиш його дисфункцію,
бо легше жити за старими моделями,
коли під рукою є майстер на всі руки,
ніж навчитися встановлювати кордони.
Не звинувачуй Ніка,
доки чітко не визначиш свої межі.
Віддай ключа.
Дякую, що прийняли нас сьогодні.
Я завжди готова провести екстрений сеанс.
Хоча цей, напевно, трохи відрізняється
від того, коли Марк скинув гроші моделі з інсти.
Їй потрібне було приладдя для уроків.
Вона викладала тайцзи в парку.
Ну все.
Я знаю, як багато Майя означала для вас обох.
Ми ніяк не можемо збагнути.
Я чула, у неї в крові знайшли наркотики,
але не знала, що вона вживає. А ви знали?
Я не можу обговорювати деталі,
бо мушу зберігати таємницю пацієнтки,
але я добре знаю, що таке наркозалежність.
На жаль, таке може статися – і стається з людьми,
які лікують себе самі.
На похороні ми говорили з її тіткою,
вона розповіла, що мама Майї теж вживала наркотики
і покинула Майю, коли тій було десять років.
Ви цього не знали?
Ми з Майєю тільки почали спільну роботу,
і я впевнена – якби було трохи більше часу…
- Більше часу? - …вона б мені розповіла.
У Майї були великі проблеми. Хіба ви не мусите таке помічати?
Про що ви тут говорили?
Я розумію, що ви сердиті й збентежені,
можете зганяти злість на мені.
Просто якось дивнувато,
що ми знаємо більше, ніж ви.
Так, ясно…
Враховуючи те, що сталося, я думаю, мені корисно буде
визнати, що між нами більше немає довіри.
Я вас дуже високо ціную і люблю,
але зобовʼязана спитати, чи не буде вам комфортніше
працювати з іншим психотерапевтом?
- Так. - Так.
Ого. Ну ви бачите? Нарешті. Ви в чомусь досягли згоди.
Так. Це моя заслуга. Ура.
Якого чорта, Ліз?
Ейва написала, що переїжджає до подруги.
Ти переступила межу.
Ага. А винні у цьому ви.
Ми? Чому це ми тепер відгрібаємо?
Бо ви дозволили мені верховодити. Наїжджати на вас бульдозером.
- Ліз… - Не зараз, Чарлі, я говорю.
- Вибач. - Бачиш? Знов те саме.
Звільніть мене з роботи.
Ми не будемо тебе звільняти.
Ви виховуєте дитину.
У себе вдома мусите командувати ви самі.
- То командуйте. - Я…
Не питай у нього дозволу, боягуз. Командуй.
- Тебе звільнено. - Ні.
Ви знаєте значення слова «асертивність»?
Якщо допоможе,
я у вас за спиною брала Саттон на її перший у житті бранч.
І фотографувала, як вона тримає мій коктейль.
Ми планували це зробити всією сімʼєю, ти, курва.
- Так їй. - Нас уже нудить від того, як ти
- корчиш із себе хазяйку дому. - Так.
Коли й де спатиме Саттон,
- як нам її годувати… - Так.
…купати, викликати зригування.
Ми її батьки, Ліз.
- Ми. - Хочеш дитя? Твої проблеми.
Дочекайся, коли якийсь з твоїх безмозких синів
зробить тебе бабусею!
Ну от. Це прорив.
Мене звільнено. І це на краще.
Авжеж, Саттон за мною скучатиме.
Як ми терлися носиками, як купалися у ванні:
усі ті качечки і…
Ну…
- Але нічого. - Ні. Ліз.
Ми цінуємо все, що ти для нас робиш.
Без тебе ми б нізащо не досягли
такого рівня, коли потрібна лише одна нянька на повний день.
- Дякуємо за все, чого ти нас навчила. - Будь ласка.
Будь ласка, не йди з її життя.
Я приходитиму, коли заманеться.
Просто більше не буду безплатною нянькою.
Що ми накоїли?
Бувай, синку. Молодець, що вбив Дрекса.
Не скажу, що це було ідеальне перше побачення.
Але була чудова страва.
Цікаві розмови.
І більше вересків, ніж ти очікував.
Може, трошки.
Берніс була італійка, наш роман протікав дуже голосно.
Це расизм?
Зовсім трохи.
Джиммі, можна попросити?
Я розумію, що все зіпсувала,
але… чи можемо ми спробувати повторити перше побачення?
Скажи коли.
Зараз.
- Гей. - Господи Ісусе.
Чому ти тут так пізно?
Бо ти тут.
Марк і Донна пішли від мене.
Хріново.
Чому?
Перед цим
сказали, що в Майї були люті проблеми, бо мати її покинула.
Пол, вона мені про це не казала.
Ми не контролюємо
всього, чим пацієнти вирішують з нами не ділитися.
Не дивно, що вона страждала після відʼїзду друзів.
Якби я знала, то могла б якось зарадити.
Можливо. А може, й ні.
Самотність паскудна.
А навколо нас – самотній світ.
Найжахливіше – не знати,
чи вона навмисне так зробила, чи це просто випадковість.
Смерть є смерть.
Не картай себе, не докопуйся до змісту цього всього.
Хочеш сказати, байдуже, дізнаюсь я чи ні?
Думаю, ти вже знаєш відповідь.
Я так багато часу присвятила переходу до роботи з психотравмою.
Ані на мить не задумалася, чи варто.
І то була величезна помилка, бо я ні хріна не вмію.
Неправда.
Це професійний ризик.
Майя – лише перша,
і повір – якщо ти підеш цим шляхом,
вона не остання.
Що ти робиш?
Скасовую всі сеанси на наступний тиждень.
Я передумала.
Відпочинок таки потрібен.
Памʼятаєш мого ментора з Бельвʼю?
Коли ставалась якась фігня,
він завжди повторював одне й те саме, і це закарбувалося в моїй памʼяті.
Казав: «З кожним днем, поки ти не можеш повернутися в сідло,
знижується ймовірність, що ти взагалі вилізеш на коня».
Так. Ну що ж. До сраки такий кінь.
Добраніч, Пол.
Гав.
Переклад субтитрів: Олена Любенко