И наред с тъгата, че я губим,
нека има и радост, че душата й е намерила покой.
Ще завърша с молитва за благословение.
Нека Бог, който създаде небето и земята, помага и нам…
- Здравей, Лиз. - Здрасти, мила, как си?
И аз не знам, добре. Дойдох на погребението на Мая да я почета,
но гледам да стоя настрана, да не се натрапвам.
Абсурд, ти си разкошна висока жена, пъстра като коледна елха.
Днес съм в черно, но бельото ми е неоново зелено
и на дупето имам змия, която поглъща тигър.
Много ясно, идеална си. Има ли нещо ново?
Токсикологичният анализ е установил наличие на алкохол, ксанакс и оксиконтин.
Още не знаем дали е било случайно. Може и никога…
По дяволите. Лиз, видяха ме и ми махат да отида.
- Направи се, че си там по друг повод. - Какво? Добре.
- Нещо се смълча. Да не се излагаш? - Много ясно.
- Хубаво, обичам те. - И аз.
- Как е тя? - Нали я знаете Габи, по-силна е от нас.
- И мен си ме бива. - Да бе, сърцето ти едва работи.
- Сутринта ти помагах в тоалетната. - Бърсането ме изтощи.
Брайън, защо доведе Сътън тук? Днес ми е ден да я гледам, щях да дойда.
Просто така, за да те улесня.
Понеже съм добър човек.
- Никой не повярва. - Трагичен е.
Но все едно. Искам да те изпапкам!
На мен не ми говори така.
Напоследък физическият контакт липсва, ако ми схващаш мисълта.
- Схващам я, за жалост. - Докторът ти забрани секса за два месеца.
Месец и половина - два. Направил съм си сметката.
Дължиш ми 16 пъти да си отдолу или четири - отгоре.
Отказвам да се женя.
Какви сладки маратончици си имаш! Много са хубави.
Всички подкрепят начинанието на Матю.
- Много ви благодаря. - За нищо.
Влюбен съм в новите си маратонки.
С тях все ме свалят. Една жена в кафенето не спря да ме зяпа.
АНДЖЕЛА
- Понеже си й откраднал кафето. - Не, там се водя "Анджела".
- Измисляш си. - Сериозно, писна ми да ми викат "Брейн".
- "Анджела" ти пасва. - Хайде вече да му викаме така.
Как е, Брейн?
Навремето, като работех в "Белвю", когато загубехме някого,
шефът ни събираше всички заедно, за да осмислим чувствата си.
А после ни караше да изразим радостта си, че се подкрепяме взаимно.
- И ти си изпълнявал? - Не, скатавах се в тоалетната.
Но помня, че усещах подкрепата на колегите си.
Това ми помагаше.
Прегледах всичките ти бележки и не открих грешка от твоя страна.
- Наясно съм. - Съжалявам, знам, че държеше на Мая.
Ти ме насърчи да се сближа с пациентите си.
- Да бе казал колко боли, ако нещо стане. - Мислех, че се подразбира.
Просто знай, че разбираме болката ти.
Можеш да разчиташ на нас.
Поне на мен. Пол явно ще ходи на баскетболен мач.
Странният син на Лиз ме уреди, недей да завиждаш.
Още съжалявам, че си изхвърлих "калните" маратонки.
Сбирката явно приключи.
Ако искаш да отдъхнеш, ще поема пациентите ти.
- Благодаря, но няма нужда. - Хубаво, яхвай пак коня.
Така почитаме хората, които губим.
Страхотни сте, обичам ви.
Какво?
Сетих се нещо смешно, но не е моментът.
- Кажи де, искам да се посмея. - Кажи го.
Приличаш на препикано мушкато.
- Господи. - Как може!
Мислех, че ще разведри атмосферата. И аз бях така, като умря Тиа.
- Сигурно ще се пържа в ада. - Да.
Ще се видим там.
Не е истина! До вчера беше предучилищна, а вече завършваш.
Защо не каза, че си "Най-коравата"?
Защото е гадно. Делим наградата с един, дето пиратка му откъсна пръста.
Аз пък бях "Белият Майкъл Джордан".
Много ме биваше на баскетбол. И времената бяха други.
- Ето те пак. - Да, здравей.
- Заповядай. - Благодаря.
Здрасти.
Забравих си дрехата, портфейла и ключовете на купона в чест на покойната ти майка.
- И "майка" стига. - Не е ли рано за такава фамилиарност?
- Добре, майка, супер. - Браво.
- Щях да ти ги донеса. - Не исках да решиш, че е нарочно.
Както и да е, беше забавно.
- Странна първа среща, а? - Да, наистина.
Не е среща, беше пълно с народ.
На среща трябва да сте само двамата.
Сами, евентуално в ресторант.
И там ще е пълно с хора, нали? Клиенти.
- Сервитьори. - Може и някой кулинарен критик.
- Дегизиран. - Пишещ трескаво в тефтер.
- Но ние ще го надушим. - Много ясно.
- Може ли да спрете? - Да, засега.
Но тя е права, че не сме били на истинска среща.
Какво ще кажеш за вечеря утре у нас?
- Срещата е уговорена. - Най-сетне.
Благодаря, че си прибрал нещата ми. Все губя това и онова.
- Беше ми приятно. - И на мен.
- Чао, до утре. - Да, ще се видим тогава.
- Не е лоша, нали? - Да, харесвам я.
Подозирам, че мама й крие нещата.
Стига.
Здрасти.
Ще те разведря с кулинарно пътешествие из стария ти квартал в Лонг Бийч.
Взех пикантни картофки със сирене от мърлявото капанче.
- Срещу гимназията ти. - Супер.
И краставички на ментова пръчка от бензиностанцията до майка ти.
- Жестоко. - Признавам, че си ги бива.
Усещаш вкуса дни наред, като се оригваш.
Много мило от твоя страна, но не ми се яде.
- Ще съм на депресивна диета няколко дни. - Разбирам.
Тогава предлагам да се гушнем на дивана и да гледаме
- "Властелинът на пръстените". - Коригирай се.
"Властелинът на прас-тените".
Обаче… Не и тази вечер, скъпи.
Отказала е да гледа любимия си филм?
Лоша работа. Тежко й е, нали ще я държите под око?
- Разбира се. - Аз я поемам.
Преживявал съм смъртта на пациент, а ти - не, колкото и да е чудно.
Да не повярваш, нали? Не ме урочасвай.
- Благодаря, че дойде, Дерек. - Няма защо.
Хубаво е, че си загрижен за нея.
Всъщност, преди да стане това, смятах да й предложа брак.
- Браво. - Без да поискаш благословията ми ли?
Благословия?
- Сериозно ли говориш? - Надали се шегува.
Ами добре. Пол, ако нямаш нищо против,
моля да ми позволиш да се оженя за колежката ти.
За мен ще е голяма радост.
- Знаех си. - Леле.
- Леле-мале, леле-мале. - Нали?
Извинявайте, но днес съм емоционален.
Предстои ми първа среща.
- Премести фокуса върху себе си. - Както винаги.
Много мило, че си разтребила, Ейва.
И си изпрала? Супер!
Страхотно е, че си пуснала блузите ми от смесена тъкан
заедно с твоите от чист памук.
- Благодарна съм ви, че ме подслонихте. - Моля, няма защо.
Доста време отнема да си намеря нова работа и квартира,
така че докато съм тук, ще въртя къщата.
- Остани! - Чувствай се като у дома си.
- Ехо? - Изчезвай веднага.
- Анджела, може ли? - Не, тъкмо правихме секс.
- Забави я. - Какво?
- Бързо! - Защо е нужно? Лиз ме харесва.
Да, но тя има свое мнение за всичко и ще задълбае.
Колко време ще останеш, какво означава това,
дали не вреди родната майка да живее с осиновителите.
И други такива глупости. Проклета врата! Промуши се.
Не ме интересува битието ти, Чарли. Искам да видя моето бебче.
Здрасти, Лиз, как е?
Забелязах, че не овлажнявате както трябва кожата на Сътън,
затова донесох европейски крем, забранен тук, който ще я направи мекичка.
- Може ли да пробвам? - За теб е късно.
Добре.
- Какво ще кажете? - Я какъв играч!
Завърти се де.
Браво на теб.
- Добре ли съм? - Същинска принцеса.
Донякъде и така се чувствам.
- Искриш. - Май се изпотих от ужас.
Значи си "уплахуван"!
Уплашен и развълнуван. Помня го от детската градина.
Просто се натрупа напрежение.
Много шансове пропуснах. Искам да се получи добре.
Доста време мина, така че нека ти напомня.
Първата спирка на влака…
трябва да е в храсталака.
- Мразя разгонения Дерек. - Нищо не чух.
- Обаче е прав. - И още как!
Ами добре.
- Стискайте палци. - Помни какво ме посъветва навремето.
Бъди какъвто си, забавлявай се. И пастата не се връща в тубата.
Пастата е девствеността ми.
- Сетихме се. - Не и аз.
Е, потеглям.
- Ще се справиш. - Благодаря, хлапе.
Аз дадох пастата си на даскалката по математика.
Мисля, че мина много добре.
Макар да не знаех, че ще ме интервюира Дре Тибодо.
Онзи Дре Тибодо ли?
- Стига де. - Няма "стига".
Както и да е, кандидатите за позицията са много.
Хубаво е, че поне съм в кюпа.
Майната му на кюпа. Ти си велик, вярвай в себе си.
Мамка му. Груповата терапия, трябва да вървя.
Габи ти помага с ветераните, нали?
- Да. - Направи ми услуга - покани и мен.
- Няма ли да е странно? Не си ветеран. - Бих искал да дойда.
Хайде, хора, съберете се.
Пол, какво правиш тук?
- Аз го поканих да дойде. - Защо?
- Понеже той ме накара. - Много деликатно.
Захванала си се с нещо страхотно, исках да видя с очите си.
- Сериозно? А защо не каза нищо досега? - Срамежлив съм.
Хубаво, сядай тук и си остани срамежлив.
Здравейте, как сте?
Ветеран, а? Сигурно от Войната за независимост.
- Познаваше ли Пол Ривиър? - Не, но познавах майка ти.
Очертава се да е забавно.
Хора?
- Онова там не е ли чантата на Ейва? - Сигурно я е забравила.
- Спокойно, не се е нанесла тук. - Защо го каза?
- Значи се е нанесла? - Не.
Тогава чии са тези прашки?
Мои.
- Твои? - Обичам прашки.
- Понеже са удобни ли? - Да.
Добре, обуй ги.
- Защо пък не. - Аз просто ще седя и ще ти гледам сеира.
- Давай. - Недей.
Смъквам панталона.
- Нали знаеш, че нещо може да се подава? - Като те гледам, едва ли.
Добре тогава, ето.
- Ейва живее тук. - Чарли!
- А какво? - Щях да обуя прашките.
Даже можеше и да ми хареса.
Ейва живее у вас?
Загуби си работата и нямаше как да плаща наем.
Техните не щат да я видят, нямаше как да се върне при тях.
Предупредих ви, че ще тръгне на зле, ако я допуснете в живота си.
Открехнахте вратата и през процепа тупнаха прашки.
А ако й се беше случило нещо лошо? Ако беше останала на улицата?
Можеше да се наложи да си хване чичко-паричко
или да се омъжи не по любов за богат дъртак.
Боже, какви ги дрънкам? Описвам моята мечта.
Разбирам, проявили сте състрадание, като сте приели Ейва в дома си.
Да.
Благодаря, знаех си, че ще ни разбереш.
Само временно е. Тя полага усилия да си намери работа.
Чакайте малко.
Да не мислите, че хубавица като Ейва не може да си намери работа?
Може просто да захвърли сутиена и да разлива текила в някой бар.
За доброто на Сътън се надявам,
че хората не са толкова повърхностни, колкото си мислиш.
ОЛИВ ГАРДЪН
Това твое ли е?
- Не я виждам. - Обаче…
- Мразя да си права. - И на мен взе да ми писва.
Здравей.
- Изглеждаш чудесно. - Благодаря.
Мерси. Но отсега да знаеш, че няма да стигнеш до кревата.
- С домашен сутиен съм. - Знам ги тия, бил съм женен. Без банел.
Да, нещо като торба, в която напъхваш бюста си.
- Точно. - И още нещо.
Бившият ми съпруг дойде да вземе сина ми, но още не са тръгнали.
Всъщност се надявах да се запозная с твоичкия.
- Наистина ли? - Не, изобщо.
Естествено, безумно е.
Хубаво.
Джими, това е синът ми Тейт, а това е Ник.
- Приятелят ми Джими. - Здравей.
- Драго ми е. - Чух, че си психотерапевт.
И аз мислех да стана такъв.
Не е късно, нужни са само осем години учене.
Точно това ме спря. Изучих басейните за година.
Спец съм по водните пързалки.
Хубаво, но не си падам по такива. Веднъж щях да се удавя във водна атракция.
- Като дете ли? - Не.
Тейт, не мълчи, поздрави Джими.
- Здрасти. - Супер.
Ама тръгвайте вече де, защо се захвана с видеоигрите?
Вината е моя. Обещах му, ако има шестица по писане,
да поиграе на "Дяволски подземия".
- Вкъщи сме забранили екраните. - Гадни са.
Незнайно защо ти станах опонент.
Може пък да излезем, ако искаш.
Приготвила съм пияно пиле. Харесва ми как звучи.
Стойте си. Щом умре - тръгваме. Дрекс ще му види сметката.
Супер, оставаме с пияното пиле.
- Ти победи Дрекс. - Божичко!
Стига бе, Дрекс не го уби!
Качи, качи нивото.
- Съжалявам. - Недей, това е много хубаво.
Представи се, като си кажеш името, годините
и любимата група с един хит от 90-те.
Пол, на 74 г., Марки Марк и "Фънки Бънч".
- Какво е "Фънки Бънч"? - После ще ти кажа.
Нека започнем с голямата трагедия, която ни сполетя - кончината на Мая.
Много от вас се запознаха с нея в залата. Сигурно имате какво да споделите.
Аз ще започна.
Ужасно е.
Тя определено е имала проблеми.
Но тук идваше с усмивка.
И то каква.
Като се видяхме за последно, я фраснах по лицето.
- Стига. - Обаче съм потресен.
Смъртта на човек, дори да е само познат, разчовърква стари рани.
- Нали, Пол? - Да, нарича се "кумулативна скръб".
И също като в бокса, не бива да сваляш гарда.
Дори когато мислиш, че си добре,
скръбта може да те издебне и да те връхлети.
Затова е важно да се осланяш на приятелите си.
Дори да са лъжливи срамежливци.
- За какво говорят? - Уж за нас, но всъщност за себе си.
Спуках устната на жената, която умря.
Знам, но не се укорявай.
- Тя те съдра от бой. - Вярно.
Здравейте, аз съм Ейва…
- По дяволите. - Би ли седнала за малко?
Само да кажа на управителката. Тя е свястна.
Добре е, че е свястна.
- Какво правиш? - Не знам.
Не обичам да устройвам засади, сякаш й нямам вяра.
- Нямаш й вяра. - Понеже ти ме разколеба!
- Не е вярно. - Вярно е, и още как!
Виж какво, трябва да се погаждам с Ейва до края на живота си.
- Тръгвам си. - Стой, ще поговорим с нея открито.
Прави каквото щеш. Аз просто ще я обичам и ще избягам смело.
- Брайън. - Чао, Ейва.
- Ще се видим вкъщи. - Чао.
Не.
Е, хайде.
- Щях да стоя у Брайън и Чарли за кратко. - И защо се проточи?
Оказа се много приятно. При родителите ми беше тегаво.
Намерих си тази работа миналата седмица, но не бях готова да си тръгна.
Заслужаваш чудесен живот, но не бива да им се натрапваш.
Като се бъркаш в семейството им, не им позволяваш да съградят своя.
А ти не правиш ли същото?
Нахълтваш у тях, когато ти скимне, и заграбваш бебето им.
На Сътън й харесва.
Издирила си къде работя, за да подреждаш живота на Брайън,
без той да присъства, и то в ресторант,
в който сигурно за пръв път стъпваш.
Постоянно идвам тук. Харесвам хлебчетата им.
Наричат се "рогчета" и знам, че искаш да ги опиташ.
- И сега какво? - Не знам, но искам да ям още рогчета.
- Ще ти донеса. - Може ли и пържени равиоли?
Това е изненадващо вкусно.
- Не прозвуча добре. - Нищо.
Щях да кажа, че рецептата ми е от едно пътуване до Париж,
но всъщност я научих от Гай Фиери.
Бил съм в Париж само веднъж.
- С гаджето ми закачихме катинар на мост. - Виж ти.
- Дори не й помня името. - Да бе.
Помня го, но не е красиво.
- Бърнис. - Ходил си с Бърни.
Точно така.
Последното ми гадже преди…
- Тиа. - Извинявай, че все я споменавам.
Няма нищо. Много е трогателно колко ти липсва.
Любовта ви явно е била единствена и неповторима.
Възможно е.
Но дано не е така.
Само да взема инструментите. Тейт мина още едно ниво, няма спиране.
- Супер. - Проклетият Дрекс.
Ще оправя комарника, да не влезе крадец.
Комарникът едва ли би го спрял.
Той се ожени пак, но все се навърта тук, сякаш къщата е негова.
- Постоянно ме караш да ремонтирам нещо. - Понеже идваш без покана.
- Държи да има ключ. - Понеже тя държи детето да е при нея.
Извинявай.
Още не сме достигнали етапа на уважителното споделено родителство.
Малко психотерапия никога не е излишна.
И аз все това повтарям, но единият от нас не ще и да чуе.
- Я стига. - Кротко, не казах кой.
Той.
Де да познавах добър психотерапевт.
- Не става. - Значи си лош психотерапевт?
Не, страхотен съм, но би било крайно неуместно.
Хайде де, тъкмо и двамата сме тук.
Не може ли да приложиш онзи твой нестандартен метод?
"Джимосването". Мислех, че си запомнила, това ми е името.
- Джимосай ни тогава. - Не, предпочитам пияното пиле.
Виждаш ли? Типично е за нея да злепоставя хората.
Значи те злепоставям, понеже не си трая за нещо, което е факт?
Искам да си продължим срещата, така че карам направо.
Ник, усещам, че не успяваш да се откъснеш от миналото.
- Ама изобщо! - Не помагаш така.
Честите ти посещения в дома на Софи вероятно не са заради ремонти и детето,
а от чувство за вина, че си съсипал брака си.
Четкаш я, понеже искаш да спиш с нея.
Софи, и ти си вкопчена в миналото.
Май не иска да спи с теб.
- Иска. - Изяж се.
Мисля, че търпиш поведението му, защото ти е по-лесно да е както преди -
да имаш домашен майстор - вместо да се научиш да поставяш граници.
Нямаш право да виниш Ник, преди да определиш докъде е пределът.
Върни ми ключа.
- Благодаря, че ни прие. - Винаги, щом се налага по спешност.
Но този път не защото Марк е пратил пари на инфлуенсърка в Инстаграм.
- Трябваха й материали за курсистите й. - Водеше тай чи в парка.
Както и да е.
- Знам колко много държахте на Мая. - Още не ни го побира умът.
Казаха, че е предозирала с хапчета. Не знаех, че има такъв проблем. А ти?
Нямам право да разкривам личния живот на Мая,
но имам опит с наркомании.
За жалост, стават и злополуки, ако вземаш лекарства на своя глава.
Говорихме с леля й на погребението.
Явно и майката на Мая е имала подобен проблем.
Зарязала я е на десет години.
- Не знаеше ли? - С Мая работехме отскоро.
- Сигурна съм, че ако имах още време… - Ако си имала още време?
Мая явно е била зле. Не би ли трябвало да го забележиш?
За какво изобщо си говорехте?
Разбирам, че сте гневни и объркани. Спокойно си го излейте на мен.
Просто е малко странно да знаем за нея повече от теб.
Вижте, предвид станалото, може би е добре да приема,
че сте позагубили доверие в мен.
Колкото и да държа на вас,
длъжна съм да ви попитам дали няма да ви е по-комфортно
да продължите при друг колега.
Да.
Ето, видяхте ли? Най-сетне сте на едно мнение.
Аз го постигнах!
Какво си направила, Лиз? Ейва ми писа, че ще живее у приятелка.
- Вече прекали. - Да, но вината е ваша.
Наша? Как пък го извъртя така?
Позволихте ми да ви се налагам от сутрин до вечер.
- Лиз… - Не сега, Чарли, говоря.
- Извинявай. - Ето пак! Трябва да ме уволните.
- Няма да те уволним. - Отглеждате дете.
Вие трябва да държите юздите. Давай.
Не го гледай очаквателно, страхливецо, кажи го.
- Уволнена си. - Не съм.
Знаете ли какво значи "асертивност"?
Нека ви помогна. Зад гърба ви заведох Сътън на брънч.
И я снимах, докато държах коктейл.
Чакахме с трепет това семейно преживяване, гад такава!
- Насоли я. - Писна ни да ни командориш!
Кога и къде да спи Сътън,
как да я храним, как да я къпем и оригваме.
Родителите сме ние. Искаш бебе, ама няма.
Ще чакаш някой от тъпите ти синове да те направи баба!
Ето че успя.
Уволнена съм и така е най-добре.
Е, на Сътън ще й е мъчно за мен.
За търкането на муцунките, за игрите с патенцата,
докато се къпем.
- Но нищо. - Недей, Лиз.
Оценяваме всичко, което направи за нас.
Без теб нямаше да напреднем толкова,
че да ни стига само една бавачка на пълен работен ден.
- Благодарим за всичко, на което ни научи. - Няма защо.
Моля те, остани в живота й.
Пак ще идвам когато си искам.
Просто вече няма да съм безплатна бавачка.
Какво направихме?
Чао, миличък. Браво на теб, че уби Дрекс.
Няма да възхвалявам първата ни среща,
но храната беше супер, а разговорите - интересни.
- Едва ли си очаквал толкова викане. - Повечко беше.
Но пък Бърнис беше италианка и постоянно си крещяхме.
- Расистко ли е? - Само малко.
Може ли да те помоля нещо?
Знам, че тази вечер провалих всичко,
но съгласен ли си да направим нов опит за първа среща?
- Само кажи кога. - Сега.
- Здрасти пак. - Боже.
- Защо още си тук? - Защото и ти си тук.
- Марк и Дона ме разкараха. - Неприятно.
Какво стана?
Преди това ми казаха, че Мая е имала жесток страх от изоставяне.
Не беше споделяла с мен.
Изборът на пациентите ни какво да споделят не зависи от нас.
Затова се е сринала без приятелите си.
- Ако знаех, можеше да направя нещо. - Не е сигурно.
Самотата е страшен бич.
И е повсеместна в днешния свят.
Най-лошото е, че не знам дали е нарочно, или случайно.
Смъртта си е смърт.
Не се изтезавай, като се опитваш да я разтълкуваш.
- Значи няма значение дали ще знам? - Мисля, че вече знаеш.
Бях си наумила, че ще работя с пациенти, преживели травма.
Дори не се замислях дали е правилно.
Но се оказа грешка, изобщо не ме бива за това.
Напротив.
Това са рисковете на професията.
Мая е първата, но ти гарантирам, че ако продължиш по този път,
ще има и други.
- Какво правиш? - Отменям сеансите си за другата седмица.
Размислих, имам нужда от почивка.
Шефът ми в "Белвю", за когото споменах,
когато станеше издънка, винаги казваше едно и също, още го помня.
"Колкото по-дълго ти отнема да яхнеш пак коня,
толкова по-голяма е вероятността никога да не яздиш пак."
Аз пък ще кажа "майната му на коня".
Лека нощ, Пол.
Превод на субтитрите Боряна Богданова