Тренерка написала мейл.
У Весліанському – ремонт спортзалу,
тому одразу після випуску я мушу їхати на тренування.
Так рано?
Я так і знав, що тренерка має на мене зуб.
Вона весь графік побудувала так,
щоб нашкодити тобі.
У мене були великі плани на червень.
Я хотів, щоб ми поїхали в подорож, повалялися на пляжі.
А ще думав, що буде чудово просто сидіти й дивитися на тебе.
Бос…
Самотність у цьому великому будинку тебе гнітитиме?
Залишимося ми з тобою вдвох.
Гулянка дорослих пацанів, так?
Двійко дорослих, у них усе по-дорослому.
Дорослі пацани!
Вибирайся з будиночка біля басейну.
Марісоль, мабуть, дуріє там.
Там не дуже комфортно.
Може, ми трохи пригальмуємо і не будемо переконувати інших
кидати тата, коли я його кидаю?
Люди, у мене все буде добре, чесне слово.
Знаєте, який галас стоїть у мене вдома,
бо мама тренує птахів?
- Ні. - Як ми можемо знати?
- А я знала. - Може, коли Еліс тебе покине,
я переїду сюди.
А це жалюгідно, що я на мить задумався?
- Не дуже добре. - Ти знаєш, де мене шукати.
- Шон, ти ж не зʼїдеш від мене? - Нізащо, Джиммі.
Бо ми дорослі пацани.
Не залишай мене отак.
- Добре. - Ну от.
І так буде щовечора.
Привіт, Майє.
Отримала повідомлення про те, що ти не прийдеш.
Це нормально.
Але якщо ти ще раз так зіскочиш, я тебе знайду.
Проведу сеанс на місці: у спортзалі, на американських гірках, у чиємусь ліжку.
Мені по барабану.
МАЙЯ ЛІЗ
Усе, бувай.
ЛІЗ
Ліз, що за терміновість?
Дерекова мати живе в нас два дні.
А я вже деруся на стіну.
- І що вона робить? - Нічого.
Вона дуже добра й лагідна.
Ось чому вона – злий геній.
Ти знаєш, що ця курва сказала мені сьогодні вранці?
«Дереку з тобою пощастило».
Яке хамство.
- Чого ти закипаєш? - Ти не розумієш.
Вона вимовляє правильні слова правильним тоном,
а потім ще кілька секунд утримує зоровий контакт,
тому я відчуваю осуд, якого більше ніхто не помічає.
Ліз.
Чекай, чекай.
Що?
У тебе є той фруктовий лід, який так любить Дерек?
Є такий.
- Що? - Вибач, я…
Не знаю, на які процедури ти ходиш, але вигляд у тебе просто розкішний.
Дякую.
Ти це відчула?
Ліз, я не можу розмовляти.
До Паркінсона в мене був гарний гучний голос.
- Скучаю за ним. - Так.
І ненавиджу всі ті вокальні вправи.
Я їх теж ненавиджу.
Коли я виконую вправу на крик,
мені допомагає кричати про те, що мене реально дратує, наприклад:
«Дітей не можна пускати в ресторани».
- Так. - «Не можна Річардів називати Діками».
«Близнюки мене бентежать і лякають».
Мені подобається.
Приємно.
Я вже потроху згортаю практику,
а Сайкс постійно присилає мені пацієнтів з Паркінсоном.
Вони не такі життєрадісні, як я.
Чудово, що ти так добре себе знаєш.
Слухай, ти позитивний взірець для наслідування.
Я дуже тобою пишаюся.
Продовжуй, якщо хочеш.
Ти трошки жалієш себе,
бо тремор став двостороннім?
Тепер у мене обидві руки трясуться.
Цілодобово джазові руки.
Фоссі. Фоссі. Фоссі.
Це звичайний перебіг захворювання.
Але якщо тобі потрібно виговоритися, це нормально.
Можеш пожалітися мені.
Я знаю – тому не жаліюся.
Аякже. Бо мовчки страждають лише хоробрі,
а ти хочеш бути найхоробрішим хворим на Паркінсона.
Так справді говорять?
Що я найхоробріший?
Ти в першій десятці.
Я вмираю щодня…
Чекаючи тебе
Люба, не бійся
Я кохав тебе Тисячу років
І кохатиму ще тисячу
Готова?
Час нерухомо застиг Вона – це сама краса
Я буду виноградна Я не…
Що таке?
Там «відважна», сонце.
А я думала, «виноградна».
Як можна бути виноградною?
Люди – не виноград.
Я дівчина-виноградинка.
- І ти виноградний. - Разом ми виноградні.
Мій день народження – мої слова. Грай далі.
- З приспіву? - Так, давай.
Я вмираю щодня, чекаючи тебе
Люба, не бійся
Я кохав тебе тисячу років
І кохатиму ще тисячу
Я вмираю щодня Чекаючи тебе
Люба, не бійся
Я кохав тебе тисячу років
І кохатиму Ще тисячу
Завтра її день народження, тому я багато про неї думаю.
Я памʼятаю виноградний вечір.
Мама так кумедно підспівувала.
Тобі, може, й кумедно було. Мені – ні.
Вимог більше, коли в тебе є талант.
Але вам цього не зрозуміти.
Як тебе підбадьорити?
Не треба.
Меланхолія – це інколи нормально.
Інколи?
Знаєш що? Я радий, що принаймні одна людина
у цій сімʼї памʼятає про день народження Тіа.
Господи. Це було тільки один раз.
Після загибелі в неї був лише один ДН.
Пропущені ДН загиблої мами принесуть тобі успіх.
Мама любила свій день народження.
Ти мене засмутив.
І мене. Знаєте, що мене втішить?
Хамити незнайомцям, які не чують,
бо в них у вухах – AirPods.
Дивіться. Показую.
Капелюх, окуляри й сорочка від сонця.
Краще просто не виходь з дому.
А ще ось. Джиммі, цей – твій.
Добре.
Діду, чудовий ціпок.
Дякую.
Він подовжується.
Натискаєш на ці сині штучки – і розкривається.
Спробуєте?
- Не хочу. - Так?
Так, але було приємно поговорити, гарного вам дня.
Вам теж. Бувайте.
- А щоб тобі, Браяне. - То слуховий апарат.
- Я знаю. - Він чудово працює.
ПРАВДИВА ТЕРАПІЯ
МАМИН ДЕНЬ НАРОДЖЕННЯ
САММЕР ДІВКО, У ТВОЄЇ МАМИ ДНЮХА
ҐАБІ
Привіт, я сама згадала.
Дзвоню спитати, як ти.
Мамин ДН не мусить бути днем ненависті до себе.
Це ж не Новий рік.
Як ти? Нормально?
Так, тільки за тата переживаю.
У супермаркеті він із сумними очима
сказав, що жінка на пляшці Skinnygirl Margarita схожа на маму.
Там силует. Навіть без обличчя.
Я вже їздила до твоєї мами, познайомила з Дерріком.
Вона за мене рада, бо коли я тримала його за руку,
пролетіли, злучені, два метелики.
Це точно від мами.
- Так. - Піду я пити каву.
Сьогодні йому потрібна сильна я.
- Люблю. Бувай. - Люблю.
Джиммі, це отак…
Я так і роблю…
- У нас однаковий звук. - Не думаю.
Що ви робите?
- Що? - Що ви робите?
Я зрозумів…
що це останній мамин день народження,
який ми проведемо разом,
поки ти не поїхала в коледж, і я не дозволю нам сумувати.
Ми відсвяткуємо.
Боже мій.
Це омлет із залишків?
Так, на сніданок.
Мамин улюблений. Памʼятаєш?
Усе, що от-от зіпсується,
покришене з яйцями й сиром.
Сьогодні в нас китайська локшина і пів банки оливок.
Більше схоже на блювомлет.
Закинь це слово друзям – може, завіруситься.
- Подорослішай. - Сучка.
Браян упав на хвіст, а ти, може, запросиш Саммер?
Запрошу.
Тату, це так зворушливо.
Скажи? Це буде незабутній день.
- Так. - Типу…
День буде чудовий.
- Ні. Ні. Ні, ні. - Ні. Не треба.
Не сумнішай.
Я не сумнішаю.
Я знаю.
Чим займемося? Пропоную… відриватися.
Що в програмі?
Може… пʼємо «мімози»?
- Полазимо по кафешках? - Чи…
Капець.
Тату, це тобі.
Зʼїхало. Я допоможу.
От зараза.
Забув нагорі книжку.
«Усі четверо». Така захоплива, не відірватися.
Менопауза в жінок – це не вирок. Тепер я знаю.
- Піду принесу. - Я сам.
Твоє завдання – відпочивати, їсти всяке листя
і нікуди не ходити без подушки для серця.
Малий, дякую, що так піклуєшся про мене.
У тебе дар від природи.
Ти міг би стати фізіотерапевтом.
Можливо.
Друзі будуть у шоці, якщо я стану лікарем.
Це не зовсім лікар, але майже.
- Принесу твою дивну книжку. - Добре. Дякую, док.
Він такий милий хлопчик.
Удався у вас обох.
Дякую.
Який кошмар.
Дайте мамі жуйку, бо я втоптала в машині
кілька булок з часником, а це некрасиво.
- Ґабі. Моя смердючечка. - Ого. Смердючечка.
- Божечку. - Це трохи занадто енергійно.
Привіт. Ви, мабуть, мама Бішоп.
Я фанатка вашого сина, у нього чудове волосся.
Він завжди такий був.
З материнського лона виліз з каре.
Ну мамо.
- Вітаю. Я Конні. - Я Ґабі.
Констанс, а мені ти не пропонувала називати тебе Конні.
Можеш називати мене Конні.
Ходімо шукати мʼятну жуйку.
А ліворуч від тебе, якщо вірити Ґуґлу, похована
Арлін, яка вмерла вдовою, бо вбила чоловіка.
- Цікавий поворот, люба. - Убивця Арлін – моя героїня.
Мама любила пліткувати про сусідів.
Привіт, мамо.
ТІА ЛЕРД ДРУЖИНА, МАТИ, ПОДРУГА
Ми всі – у стрьомних футболках, які ти нам подарувала,
і святкуємо твою днюху з вогником, як завжди.
І ніхто з нас ніколи не забував, якого числа.
Брешеш покійниці? Жалюгідно.
Я скажу так: «Респект».
Ви підвозили мене додому зі школи, коли мама забувала.
Вона мене вчила вставляти тампон.
Не за кермом.
Але в машині.
Хто цей красень?
Схожий на привабливого Луїса.
Охрініти.
Це Луїс.
Очманіти.
Навіщо він раніше голився?
Я казала, що ми приїдемо, але не думала, що він прийде.
- Привіт. - Здоров.
ТУТ СМЕРДИТЬ ЯК СПРАВИ
Надіюсь, я не заважаю.
Що в тебе на футболці?
«Як справи». Добре. А в тебе?
Так. Цей напис ще ніхто не читав. Охрініти.
Прокачка адреналіном.
Вдалося, мала.
З цим розібралися. Тепер зіграємо в мамину улюблену гру.
Грав колись у «Пухкого кролика»?
Ні, але мій дядько раніше часто про це питав, а тепер сидить.
Чудово розігнав цвинтарний вайб, Луїсе.
- Вибачте. - Що ж.
Треба напхати в рот якомога більше маршмелоу,
а потім вимовити: «Мамо, я тебе люблю».
Можеш сказати: «Тіа».
Дякую.
На старт, увага… О, вже руш.
Увага, руш, руш, руш.
- Я люблю тебе, мамо! - Ми любимо тебе, Тіа!
Я дуже тебе люблю! Я тебе люблю!
- Ой, чорт. - Чорт.
Зараз. Не бійся.
Зараз допоможемо.
Отак. Так.
Вибачте.
- Добре. - Дякую.
Вона тебе ледь не забрала.
Браяне.
Спочатку я думала, що ти все вигадуєш.
Якби нас не було в кімнаті,
вона б втягла повітря крізь зуби і зжерла твою душу.
Я ж казала. Дякую.
Треба було, щоб хтось побачив.
Що за цим усім стоїть?
Усміхайся, не показуй, що пліткуємо.
Раніше ми постійно одна на одну нападали.
Вона вічно критикувала моє материнство, казала, що я квочка.
А потім зрештою порадила мені зробити паузу.
Мені. Зробити паузу, Ґабі.
Як на програвачі TiVo?
Для мене то була межа, тому я глибоко вдихнула
і встановила здорові кордони.
Думаєш, повірю, що ти не визвірилася?
Можливо, я назвала її Курвонстанс.
Як мені дожити до кінця тижня?
Чорт. Я не знаю. Мушу бігти. Шон просить з ним зустрітися.
- Ні, ні. Не йди. Ґабі. - Ні. Я мушу.
- Ти нікуди не підеш. - Я мушу.
А ось і він.
- Милий хлопчик. - Шон просить.
- Не просить. Писав мені. - Та ні.
Писав. Мені. Не просить тебе прийти.
- Неправда. - Правда.
Я мушу йти. Але я рада, що побачила цю динаміку.
Можу написати про це статтю. Вона скоро поїде.
А Дерекові не потрібен стрес, бо в нього серце розірветься,
буде неохайно.
- Згода? - Так. Згода.
- Мала… - Що?
Я дам тобі пораду, протилежну
до тієї, яку даю пацієнтам.
Закоркуй у собі всі емоції,
тупо всміхайся на всі тридцять два
і відмежуйся.
Я в цьому профі.
Отож.
- Але сховай соціопатку, добре? - Так.
Люблю тебе. Бувай, Поїзде. Бувайте, Мамо Бішоп.
- Було приємно. - Па-па.
- Бувайте. - Побачимося, Джі.
- Люба. - Що?
Як думаєш, це дико, що мама масажує мені ступні?
Так. Але краще хай вона, ніж я.
Кумедно.
Ліз, ти мене вбиваєш.
Взаємно, Конні.
Я піду…
Дуже тобі дякую, що приїхала аж сюди,
допомагати нам від доброти душевної.
Тиждень безплатної їжі,
а якщо я попрошу посмажити у фритюрі,
ви посмажите.
Без питань і без осуду.
- Згода. - Гаразд. Що ви хотіли?
З нами в залі MMA тепер тренуються інші ветерани.
Ми подумали, буде добре зібрати щось типу групи підтримки.
Деяким хлопцям непереливки.
Допоможеш нам щось таке створити?
Ви жартуєте?
Це якраз те, чим я хочу займатися.
Повір: нема нічого більш цілющого, ніж виговоритися
з людьми, які переживають те саме, що й ти.
Рей, Джеррі. Дякую, що прийшли.
У сраку Паркінсона.
Напхати йому в панамку.
І його матері теж.
Це занадто. Занадто.
Мені теж так здалося.
Коли він розслабляється, то стає симпатичний.
Або ні.
Тут 50 на 50.
А у вас якась хвороба?
Рак простати, перша стадія.
Нормально.
Залишайтесь.
Дякую.
То хто почне? Не ти.
Відколи трясуться обидві руки, я не можу позбутися думок
про все, що тепер не зможу робити.
Писати своє імʼя, ставити платівку.
Тримати чашку кави.
Ох, як це важко.
У мене переважно труднощі з пісянням.
Ти не винятковий.
У мене теж ці труднощі.
Хлопці, це не змагання.
Пол, ти стільком людям допоміг.
Подумай про свій спадок, про всі досягнення.
Це ж ти мені сказав:
ніколи не думай про те, на що не здатен.
Радив зосереджуватися на малих кроках.
Цей гад і мене до цього примушував.
Чудовий приклад.
Мені дуже пощастило з вами тут спілкуватися.
Ми набагато класніші, ніж ти.
Пощастило – мʼяко сказано.
Ми поговорили. Життя в нього гнітюче, як «Реквієм по мрії».
І не посередині, де всі балдіють від героїну.
А наприкінці, де всім фігово, бо той героїн не такий уже й чудовий.
- Браяне. - Келлі спитала, як ми познайомились.
- Я не питала. - Не питала.
Не питала.
Я її візьму. Не знаю, чи треба їй таке чути.
Вона вже чула цю історію.
Тільки так я можу її вкласти спати.
Радий був познайомитися, Саттон.
Колись прийдеш до мене в кабінет.
Варто переживати через те,
що Еліс і Саммер без проблем купують випивку на свято?
- Ні. Вони ініціативні. - Впевнені й сильні.
- Це ж добре. - Гаразд.
Луїсе, як тобі тепер живеться, такому привабливому?
Взагалі-то, доволі непогано.
Ти мною пишатимешся. Я навчився готувати каву так, що її можна пити.
Мене підвищили на роботі, а ще я зустрічаюся з жінкою.
Було б весело, якби я її вбив.
Не знаю, нащо я це ляпнув. Залишкові явища.
Коротше, це ж чудово.
Ми познайомилися в британському пабі.
Обоє замовили сосиски з пюре.
- Це щось для сексу? - Може бути.
Я думаю, що Таппенс – єдина інша британка,
яку я зустрів у Сан-Дієґо, можливо, так ми…
Вибач. Ти сказав «Таппенс»?
Таппенс, так її звати.
- Нема такого імені. - Він назвав малу Саттон.
Вибач, Таппенс теж бродвейська легенда, яка двічі взяла премію «Тоні»?
Вона бухгалтер.
Вона набагато класніша, ніж її імʼя.
Розумна, кумедна,
у чудовій фізичній формі, і не знаю, це наче…
щось справжнє.
Луїсе, ти такий молодець.
Мабуть, іноді карма – не падлюка.
А Браян – падлюка.
Він правий.
А ти як, Джиммі?
Ходив на побачення з тією Софі?
Я ж казав, що піду, тому не пішов.
Ясно.
Але я ходив на побачення з гарною медсестричкою.
Клас. Друге побачення буде?
Надіюся, ні. Це її добʼє.
Вранці, коли подзвонила Еліс і покликала на цвинтар,
спочатку я відмовився, але вона наполягла, і я радий.
Я теж радий. Так, це…
Приємно було побачитися.
Мені теж.
Я піду з нею в парк. Можна поміняю повзунки?
Ні. Це памʼять про подругу.
Написано: «Покажи циці».
Це жарт про годування груддю.
- Не будь така серйозна. - Добре.
Вона обовʼязково звільниться.
Дуже тобі дякую. Це так мило.
Гарний стрибунець на язичку.
Вони нові?
Ні. У мене був оригінал Jordan 4 Retro, яких я не носив,
я продав їх онлайн за вісімсот баксів.
За них купив кросівки, які на тобі,
і ще дві пари, які теж продам.
Вісімсот доларів?
Ого, заробляй цим на життя.
У нього це скоріше хобі.
Деякі хобі переростають у карʼєру, Ліз, хоч у тебе так і не сталося.
Як там воно називається?
Дмухати на каміння?
Полірування каменів, але ти це знаєш.
Як я можу це знати?
Ти мені жодного не подарувала.
Мамо, це дивно.
У нас усіх є камінці.
А в бабусі немає?
Не всі їх отримують. І не я вирішую.
Вирішуєш тільки ти.
Іди зроби їй камінець.
Меттью, в тебе справжня пристрасть до такого взуття.
Я його обожнюю.
Люблю шукати розпродажі, ночувати під магазинами…
А чому б не відкрити свій бізнес?
Зробити це своєю роботою.
Бабусю, ну ти качаєш.
Бабуся качає.
Еге ж.
Я качаю.
Скажи, чудово?
Бачиш, що буває, коли даєш дитині вирішувати?
У мене є одне правило, памʼятаєш?
Не розказуй мені, як виховувати дітей.
І я знаю, що ти дивишся на мене з такими бридкими думками
з першого ж дня, як тут зʼявилася.
Тобі нема в чому мене звинуватити.
Я говорила лише приємні фальшивки.
Так я, бляха, і знала.
Я думала, що збожеволіла.
Знаєш що, Констанс? Насолоджуйся цією гостиною,
бо я не уявляю, за яких обставин ти ще хоч раз сюди повернешся.
Елізападло.
Я все чула.
Так і задумано.
Ох, біда.
Маєш хвилинку?
Востаннє ти так серйозно заходив
сварити мене, бо я порадила бульбашковий чай.
Напої не призначені для жування.
Ти таке ледащо.
Я поміркував про свій спадок.
Я знаю, ти вважаєш мене радше ментором Джиммі, ніж своїм.
Бо у вас з ним ця тема: «Люблю тебе, тату. Ненавиджу тебе, тату».
Я тебе дуже високо ціную.
І тому хочу подарувати оце.
Мій кабінет?
Ні. Практику.
Я хочу, щоб ти очолила Центр когнітивно-поведінкової терапії Родса.
Боже мій. А як же твій золотий хлопчик Джиммі?
Він зрозуміє.
Він більше не займається КПТ.
У нього свій шлях, а ми з тобою – з одного психотерапевтичного тіста.
Ти добре знаєш усі мої інструменти.
Я подумав: заплануємо зустрічі, я тобі розкажу про…
всі свої очікування.
Пол, для мене це величезна честь, і я люблю тебе. Ти це знаєш.
Знаю.
Тому не хочу відповідати якось інакше,
ніж абсолютно щиро й прямо.
Це не те, чим я хочу займатися в житті.
Облом.
Памʼятаєш, я казала, що хочу працювати
з пацієнтами, в яких серйозніші проблеми?
Я вже почала.
І мені це дико подобається.
Ми чудово працюємо з Майєю.
Я започатковую групу підтримки для ветеранів.
Я навіть дозволила собі мріяти про відкриття власного травма-центру.
Що скажеш?
Я думаю, що всі твої задуми й починання – це чудово.
Що ж, добре. Іди сюди. Обійми будуть довгі.
Як мій прикид для свята?
Скажу, коли надінеш.
Жорстоко, але справедливо.
Маю до тебе цікаве питання.
Чому ти запросила Луїса, а мені не сказала?
От він британське базікало.
Чому ти так зробила?
Хотіла показати, яке в нього чудове життя – завдяки тобі.
Тату, ти допоміг єдиній людині, якій мав усі причини не допомагати,
і я б дуже хотіла, щоб так само ти допоміг собі.
Якось нелогічно, що він пішов далі, а ти ніяк не можеш.
Чому ти не дзвониш Софі?
Застосовуєш до мене джимінг?
Ясно, чому пацієнти так дратуються.
Я весь час уявляю тебе в цьому будинку, самотнього.
Я не зможу поїхати в коледж,
знаючи, що ти сидиш у пітьмі і в тебе немає свого життя.
Я не пропаду.
Я за тобою скучатиму, але знаю, що ти готова покинути гніздо.
А найкраще в цьому всьому те, що ми з мамою…
це наше спільне досягнення.
Еліс, для мене не буде більшої втіхи, ніж побачити, як ти там усім утреш носа.
Я дуже тобою пишаюся.
Зрозуміла?
Зрозуміла.
Ще одне.
Як я зрозумів, нормальні діти страшенно радіють можливості
поїхати в коледж і звалити від предків.
Зроби мені послугу: вдавай нормальну.
Добре – якщо ти теж удаватимеш.
- По руках. - По руках.
Я нормальний.
- Ну от. - Нормальний.
- Ми домовились.
Нормальний.
Сюди.
Ліз.
Хай помріє.
Я Конні.
Мама Дерека.
Пол. Друг мимоволі.
Чула, ти назвав мене другом.
У сраку Паркінсона.
Як цікаво.
Ви теж скажіть, якщо хочете.
У сраку Паркінсона.
Зайшов спитати, як Дерек.
У мене жінка – лікар, дала мені цю хапачку,
бо йому не можна нахилятися.
Попереджаю: вона чотири рази хапала мене цим за дупу.
Я швиденько привітаюся
і не надокучатиму.
Він дрімав. Я гляну, чи прокинувся.
Добре.
Знаєш, у Пола дочка – науковиця, еколог.
Можеш спитати, чи не хоче вона продавати йогурт.
Навіть не думай.
Я дала їй кілька порад з виховання дітей.
Бачу, вона добре сприйняла.
У вас є камінець?
Є.
Такий чудовий.
Я прожила довге насичене життя.
Вона могла б чогось у мене повчитися.
На жаль, наша молодь просто
не хоче приймати те, що ми пропонуємо.
Коли ми перетворилися на стариганів?
За себе кажіть.
Я – культова фігура.
Гав.
Чудово.
Вкраду у вас.
Придумайте свій тваринний звук.
Я не можу знайти Дерека.
Дереку.
От лихо. Що таке?
Не лякаймо людину з хворим серцем.
- Як ви мене знайшли? - Тебе бачив листоноша.
Тоні, довбаний щур.
Чим ти думав?
Тобі не можна виходити з дому, це небезпечно.
Небезпечно залишатися з вами в домі.
Мені взагалі не можна хвилюватися.
Помиріться або переїжджайте, обидві.
Ну, одна хай залишиться, бо мені потрібен догляд, і…
- Мабуть, це має бути моя жінка. - Мабуть?
- Має бути? Твоя жінка? - Так, жінка.
- Тихо. Тихо. - Я сказав: «Точно жінка».
Я відведу його додому.
Хай розбираються між собою.
На це надії нема.
Я не знаю.
Іноді, коли дорослий чоловік тікає з дому,
до людей доходить, що пора миритися.
Ти знав, що мені на місяць заборонили секс?
Ідучи, ми можемо мовчати.
Вибач, що порушила правило.
Можливо, хай Меттью сам шукає свій шлях.
Ніхто не любить слухати вказівки від свекрухи.
Боже, які ми банальні.
Ми хоч не сваримося за те, хто готує шинку на Різдво.
Бо ні ти, ні я ні хріна не вміємо на кухні.
І ти мені вибач. Ти дала Меттью добру пораду.
Я вже давно не бачила його таким захопленим.
Ну, для мене це не вперше.
Меттью завжди відчував, що рідні його затьмарюють.
Те саме було з Дерековим братом.
У дитинстві йому було важко.
Мені треба було більше ним займатися.
Хочеш сказати, я правильно роблю?
Ні, я хочу сказати, що в кожної дитини свої потреби.
Я почула те, що почула.
Ти добре виховала хлопців.
Дякую.
Будь ласка.
Ми ще не на тому етапі.
Слава богу.
Я вмираю щодня Чекаючи тебе
Люба, не бійся
Я кохав тебе тисячу років
І кохатиму ще тисячу
Час нерухомо застиг Вона – це сама краса
Я буду виноградна Я не дозволю нічого забрати
Ще на крок ближче
- Боже. - От халепа.
Це було так…
- так рано. - Я це вже зрозуміла.
Щось я не в формі.
Я нечасто знайомлюся з цілою сімʼєю
і цілою дочкою на першому побаченні,
яке чомусь поєднали з днем народження покійної дружини/мами.
Тому я не знаю.
- Дивачка. Симпатична. - Ага.
Класні рукава-буфи.
І водоспад волосся.
- Ти дуже гарна. - Ти сексі.
- Скільки в тебе дітей? - Я… Знаєте, мабуть…
співаймо далі?
З приспіву.
Я вмираю щодня Чекаючи тебе
Люба, не бійся Я кохав тебе
ДОННА ПРОПУЩЕНИЙ
Тисячу років
І кохатиму ще тисячу
Весь цей час я вірив…
- Донно. - …що знайду тебе
Що сталося?
Час зблизив наші серця
- Повільніше. - Я кохав тебе
Тисячу років
Що значить – ми втратили Майю?
І кохатиму ще тисячу
Переклад субтитрів: Олена Любенко