Треньорката ми писа. Ще ремонтират спортния салон в "Уеслиян".
Трябва да замина веднага след дипломирането.
Толкова скоро? Знаех си, че проклетата треньорка ми има зъб.
Несъмнено е изготвила графика си така, че да страдаш.
Имах големи планове за юни.
Да попътуваме, да ходим на плаж.
И да те погледам още малко, щеше да е супер.
Пич, ще се потискаш ли да стоиш сам в тая голяма къща?
- Ще си бъдем двамката. - Ще купонясваме по мъжки.
Както правят големите момчета, каквито сме.
Големи момчета!
Трябва да се изнесеш от пристройката.
- Марисол сигурно полудява. - Да, не й е любима.
Да не убеждаваме и други да напуснат татко точно когато и аз заминавам.
Хора, не ме мислете, ще се оправя.
Нали знаете, че у нас е ужасно шумно, понеже майка ми дресира птици?
- Не. - Как да знаем?
- Аз знам. - Когато Алис те изостави, ще дойда тук.
Тъжно ли е, че се замислих?
- Да. - Знаеш къде да ме намериш.
- Нали няма да си тръгнеш, Шон? - Никога.
Защото сме големи момчета.
Не ме оставяй в тази поза. Бравос!
Виждаш ли? Всяка вечер ще е така.
Здрасти, Мая. Получих съобщението ти, че ще пропуснеш седмицата.
Няма проблем, но ако се повтори, ще те открия.
Ще проведем сеанса на място - във фитнес, влакче на ужасите, креват.
За мен е без значение.
Хайде, чао.
ЛИЗ
- Какво е толкова спешно? - Свекърва ми е тук от два дни.
Вече полудявам.
- Какво толкова прави? - Нищо, държи се изключително мило.
Зъл гений е тя.
Знаеш ли какво ми каза сутринта?
- "Дерек е късметлия с теб." - Грубо!
- Какво ти става? - Май не разбираш.
Тя изрича правилните думи с правилния тон,
след което задържа поглед върху мен още няколко секунди,
та само аз да доловя, че всъщност ме критикува.
- Лиз! - Не затваряй.
Да?
Имаш ли от онези ледени близалки, които Дерек обича?
Да.
- Какво? - Прощавай, аз…
Не знам какво си направила, но изглеждаш великолепно.
Благодаря.
- Усети ли? - Виж, затварям, Лиз.
Преди паркинсона имах хубав и силен глас.
Липсва ми.
- И ненавиждам вокалните упражнения. - И аз ги мразя.
За онова с крещенето
помага да викам за нещо, което много ме дразни, примерно…
"Не бива да допускат деца в ресторантите."
- Да. - "Не бива галеното на Ричард да е Дик."
"Близнаците ме объркват и плашат."
- Това ми харесва. - Приятно е.
Опитвам се да свия практиката,
а Сайкс не спира да ми праща пациенти с паркинсон.
- Не са веселяци като мен. - Толкова добре се познаваш!
Ти им даваш положителен пример. Гордея се с теб.
- Продължавай де. - Докривя ли ти малко?
Треморът ти вече е двустранен.
И двете ми ръце треперят.
Денонощно съм в джаза.
- Ах, този джаз! - Това е нормално развитие.
Но ако имаш нужда да си излееш мъката, насреща съм.
Знам и точно затова се въздържам.
Ясно, щом страдаш мълчаливо, значи си смел,
а ти държиш да си отличникът на групата.
Така ли твърдят - че съм най-добрият?
Поне в челната десетка.
Умирам всеки ден, в който те очаквам.
Мила моя, не се бой.
Обичал съм те хиляди години
и още хиляди ще те обичам.
Готова ли си?
Времето замира, красотата й дъха ми спира.
Изпълва ме дело, нищо няма да…
Какво?
- "Смелост" е, скъпа. - Сигурна съм, че е "дело".
- Как може да те изпълни "дело"? - Аз съм най-деловитото момиче.
- А ти си деловит мъж. - Пасваме си.
Рожденичка съм, аз решавам, свири.
- От припева ли? - Да.
Умирам всеки ден, в който те очаквам.
Мила моя, не се бой.
Обичал съм те хиляди години
и още хиляди ще те обичам.
Умирам всеки ден, в който те очаквам.
Мила моя, не се бой.
Обичал съм те хиляди години
и още хиляди ще те обичам.
Утре е рожденият й ден и все ми е в главата.
Помня деловитата вечер. Беше забавно, като пеехте заедно.
За вас може би, но не и за мен.
Напрежението е голямо, когато имаш талант. Няма как да знаете.
Кажи как да те разведрим.
Не е нужно. Няма нищо лошо да изпадаш в меланхолия чат-пат.
Чат-пат ли?
Но съм доволен, че поне един човек не е забравил рождения ден на Тиа.
Само веднъж се случи.
Едва година след смъртта й! Това значително утежнява пропуска.
- Майка ти обичаше рождения си ден. - И аз се натъжих.
Аз също. Знаеш ли какво ме развеселява?
Да обиждам непознати, които не чуват, защото са със слушалки.
Гледайте сега.
Здрасти! Шапка, слънчеви очила и предпазна тениска?
По-добре не излизай от къщи.
- Джими, сега си ти. - Добре.
Хубав бастун, деде.
Благодаря, разтегателен е.
Мърдаш тия сини нещица и се разгъва. Искаш ли да го пробваш?
Няма нужда. Беше ми приятно да поговорим, приятен ден.
И на вас, довиждане.
- Брайън! - Това беше слухов апарат.
- Разбрах. - И явно работи идеално.
РОЖДЕНИЯТ ДЕН НА МАМА
СЪМЪР КУЧКО, ДА НЕ ГО ЗАБРАВИШ
ГАБИ
Здрасти, не съм забравила.
Само проверявам.
Денят на майка ти не e за самобичуване като Нова година.
- Как си, добре ли си? - Да, но се притеснявам за татко.
Натъжи се в магазина, понеже жената на бутилката "Маргарита" прилича на мама.
Силуетът дори няма лице.
Ходих при Тиа днес, запознах я с Дерек.
Тя се зарадва - край нас прелетяха две съвкупяващи се пеперуди.
Точно в неин стил!
- Да. - Отивам за кафе.
- Трябва да съм му опора днес. Обичам те. - И аз.
Джими, по-скоро е…
Точно това правя.
- Звукът е еднакъв. - Не си прав.
Какво става?
- Моля? - Какво става?
Осъзнах, че за последно отбелязваме заедно рождения ден на майка ти,
преди да заминеш за колежа, и не искам денят да е тъжен.
- Ще празнуваме. - О, боже.
- Омлет с остатъци? - Да, любимата закуска на майка ти.
Всичко, което е на разваляне, се бърка с яйца и сирене.
Днес имаме китайски нудли и половин буркан маслини.
Значи по-скоро е "вонмлет".
Кажи го на приятели, току-виж станало хит.
- Порасни. - Гаднярка.
Брайън пожела да дойде, може да поканиш и Съмър.
Добре. Това е много мило, татко.
Нали? Хубав ден ще бъде. Направо…
- Страхотен. - Стига, недей.
- Без тъжни физиономии. - Не съм тъжен.
Знам.
- Какво ще правим? Да се забавляваме. - Какъв е планът?
Да пием коктейли?
- Да обикаляме кафенетата? - Или…
Ето това е.
Заповядай, татко. Малко си се отвил, нека ти помогна.
По дяволите, забравих си книгата горе.
Вълнуващ женски роман.
- Жените в менопаузата не са за отписване. - Аз ще ти го донеса.
Ти само си почивай, яж листни зеленчуци
и не мърдай никъде без възглавничката си.
- Благодаря за грижите, момчето ми. - Идва ти отвътре.
Май имаш потенциал за физиотерапевт.
Възможно е. Ще шашна приятелите си, ако стана лекар.
Не е точно лекар, но почти.
- Ще ти донеса книгата. - Благодаря, докторе.
Много мило момче е.
На двама ви се е метнал.
Благодаря.
Майчице! Дайте някой ментов бонбон.
Ядох чесън и е страшно.
- Ето я моята миризливка. - Миризливка? Малко е прекалено.
Привет, ти сигурно си мама Бишъп. Фен съм на сина ти, има жестока коса.
Открай време е така, излезе от мен с кече на главата.
Стига, мамо.
- Здравей, аз съм Кони. - Габи.
Констанс, на мен не си ми казвала да ти викам Кони.
Можеш да ми викаш Кони.
Да потърсим ментови бонбони.
От лявата ти страна, след бързо търсене в Гугъл,
лежи Арлийн - умряла е вдовица, понеже е убила мъжа си.
- Интересно! - Арлийн е убийствена.
Мама обичаше да одумва съседите.
Здрасти, мамо. Облекли сме си конфузни тениски, подарък от теб,
и се забавляваме на рождения ти ден.
И никой не забрави на коя дата е той.
Лъжеш покойница? Тъжна работа.
Аз ще кажа само "респект".
Ти ме караше от училище, когато мама забрави.
Научи ме и как се слага тампон.
Не докато шофираше. Но в колата.
Кой е този хубавец? Прилича на секси Луис.
Боже, наистина е Луис.
Падам! С брада му отива.
Споменах, че ще идваме, но не очаквах да дойде.
Здрасти, дано не се натрапвам. Защо на тениската ти пише "Коста"?
Просто така. С теб ко' ста'? Номерът сработи.
Каква тръпка! Успяхме, скъпа.
Сега ще играем любимата игра на мама. Знаеш ли как се тъпче зайче?
Не, но чичо ми все това питаше и сега е в затвора.
- Страхотно разведряваш атмосферата. - Извинявам се.
Натъпчете възможно най-много маршмелоу в устата си.
- После кажете: "Обичам те, мамо". - Може и "Тиа".
- Благодаря. - Готови ли сте? Действаме.
Давайте!
Обичам те, мамо!
Много те обичам!
- Леле! - Спокойно, ей сега.
Ще те оправим, ето така.
- Съжалявам. Благодаря. - Тя за малко да ти го върне.
Брайън!
Първо реших, че си измисляш.
Ако не бяхме в стаята, направо жива щеше да те изяде.
Нали ти казах! Благодаря ти.
Просто исках някой да го проумее.
Каква е цялата история? Усмихвай се да не заподозре нещо.
Непрестанно се заяждахме помежду си.
Постоянно ме критикуваше като родител. Твърде съм се месела.
И накрая ми заяви да спра. На мен, Габи!
- Врътнала ти е копчето? - Тогава чашата преля.
- И поставих допустими граници. - Не я ли захапа?
Добре де, нарекох я "Констипация".
Как ще оцелея до края на седмицата?
Мамка му, трябва да вървя. Шон ме вика.
- Не си тръгвай. - Трябва.
- Ето го доброто момче. - Шон ме вика.
- Не, той ми писа. - Да бе.
- Писа ми, че не иска да ходиш. - Не го е казал.
Тръгвам, но се радвам, че ви наблюдавах.
Може да напиша статия. А и тя скоро ще си тръгне.
Спести стреса на Дерек. Ако му се пръсне сърцето, ще стане мазало.
- Нали? - Права си.
Скъпа, ще те посъветвам обратното на това, което казвам на пациентите си.
Потисни емоциите си.
Лепни си глуповата усмивка.
- И се абстрахирай. - Това го умея.
- Не толкова социопатски. - Добре.
Обичам те. Чао, Дерки и мамо Бишъп.
- Драго ми беше. - До скоро.
Скъпа, шантаво ли е мама да ми масажира стъпалата?
- Да, но по-добре тя, отколкото аз. - Много смешно.
- Лиз, направо ме убиваш. - И ти мен, Кони.
Отивам да…
Благодаря ти, че дойде чак тук да ни помогнеш от добро сърце.
Ще ме храните безплатно една седмица и ще пържите, ако поискам.
Без въпроси и критики.
- Става. - Казвайте, какво искате?
Доста ветерани започнаха да идват при нас да тренираме.
Хрумна ни да сформираме група за подкрепа.
Някои от тях са зле. Би ли ни помогнала да го осъществим?
Шегувате ли се? Точно с това искам да се занимавам.
Нищо не е по-благотворно от разговорите с хора, преживяващи същото.
Рей, Джери, благодаря, че дойдохте.
- Майната му на паркинсона. - Майната му.
Да му го начукам. И на майка му също.
- Става прекалено. - Усетих.
Като се отпусне, може и да го харесаш.
Или пък не, вероятността е 50 на 50.
- На теб има ли ти нещо? - Начален рак на простатата.
- Става, може да останеш. - Благодаря.
Кой ще започне? Не ти.
Откакто болестта засегна и двете ми ръце, все мисля какво няма да мога да правя.
Примерно да си напиша името, да пусна плоча.
- Да държа чаша кафе. - Мъка.
- Моите проблеми са с пикаенето. - Нищо особено.
- И аз имам проблеми с пикаенето. - Не е състезание.
Пол, помогнал си на много хора. Мисли за това, което си постигнал.
Сам ме посъветва да не мисля какво не мога да правя,
а да гледам малките неща.
И на мен каза същото.
В тази връзка, късметлия съм, че съм тук с вас.
- Превъзхождаме те. - Меко казано си късметлия.
Така разбрах, че животът му е разбит като на героите във филм за наркомани.
Но не там, където се кефят на хероина,
а накрая, когато осъзнават, че дрогата не е забава.
- Брайън. - Кели попита как сме се запознали.
- Не съм. - Не е попитала.
- Дай ми я, за да не слуша. - Вече е чувала тази история.
С нея я приспивам.
- Радвам се, че се запознахме, Сътън. - Някой ден ще те лекувам.
Да се притеснявам ли, че Алис и Съмър спокойно могат да си купуват алкохол?
- Не, те са независими. - Силата е в тях. Това е хубаво.
Луис, как е животът, откакто си секси?
Добре, в интерес на истината.
Ще се гордееш с мен, вече правя прилично кафе.
Повишиха ме в работата и започнах да излизам с една жена.
Сега остава да я убия.
Не знам защо го казах, остатъчен гняв. Както и да е, чудесна новина!
Запознахме се в британски пъб с наденици върху канапе.
- За секс ли говориш? - Би могло.
Всъщност Тапънс е единствената британка, която съм срещал в Сан Диего.
- Прощавай, Тапънс ли каза? - Да, това й е името.
- Не е истинско. - Неговото бебе е Сътън.
Тапънс носителка ли е на две театрални награди "Тони"?
Счетоводителка е. И е много по-готина от името си.
Умна, забавна,
елегантна и, знам ли, струва ми се…
- Истинско. - Браво на теб, Луис.
- Явно кармата невинаги е жестока. - Брайън обаче е.
Прав е.
А ти, Джими? Излезе ли с онази Софи?
- Казах ти, че ще го направя, но не би. - Ясно.
Излязох обаче със симпатична медицинска сестра.
- Супер, ще се видите ли пак? - Дано не, това ще я убие.
Когато Алис ме покани сутринта,
първоначално й отказах, но тя настоя и се радвам, че дойдох.
И аз също.
- Хубаво е, че те видях. - Подобно.
Ще я заведа в парка. Нещо против да й сменя бодито?
Не, то е в чест на приятелка.
- Пише "покажи цица". - Шегичка за кърмещи.
- Не си мисли гадости. - Добре.
Определено ще напусне.
Благодаря ти, много мило.
Харесва ми скачащият човек на езика. Нещо ново ли е?
Не, имах неносени ретро джорданки и ги продадох за осем стотарки.
С парите купих тези маратонки и още два чифта, които ще продам.
Осемстотин долара?
- Майчице! С това си изкарвай прехраната. - По-скоро му е хоби.
Понякога хобито става бизнес, макар и при теб да не се получи.
Какво беше там?
- Търкане на камъни? - Нарича се шлифоване, но ти го знаеш.
Откъде ще знам, като не си ми подарила ни едно?
Това е странно, мамо. Всички имаме камъчета, но не и баба?
Не всеки получава, не зависи от мен.
- Само от теб зависи. - Просто й шлифовай едно.
- Матю, ретро обувките явно са ти страст. - Меко казано.
Следя кога ги пускат, вися пред магазина…
Защо не се захванеш професионално с търговията им?
Бива си те, бабо.
- Баба е голяма работа. - Да.
Бива си ме!
Видя ли какво става, когато оставиш детето да те води?
Имам си правило, забрави ли?
Родителски съвети не приемам.
А знам, че откакто си дошла, само ми се кокориш и замисляш преврат.
Нямаш никакви доказателства.
Засипвах те само с фалшиви комплименти.
Знаех си аз! Правеше ме на луда.
Знаеш ли какво, наслади се на гостуването,
защото нещо не те виждам да стъпиш пак тук.
- Елизъбата. - Чух те!
Нарочно беше.
- Майко мила. - Имаш ли минутка?
Така свъсен ми каза, че съм те подвела за чая с балончета.
- Напитките не трябва да се дъвчат. - Мързел такъв!
Замислих се за клиниката.
Знам, че ме възприемаш по-скоро като ментор на Джими, а не твой.
Вие сте като баща и син, които се обичат и мразят.
Ценя те високо.
- Затова искам да ти дам това. - Кабинета ми ли?
Не, практиката.
Искам да поемеш центъра ми за когнитивно-поведенческа терапия.
- О, господи. А любимецът ти Джими? - Той ще разбере.
Вече не практикува когнитивно-поведенческа терапия.
Следва свой път, а двамата с теб сме замесени от едно и също тесто.
Познаваш всичките ми методи.
Може да се срещаме и постепенно да ти обясня как виждам бъдещето.
Пол, безкрайно съм поласкана и знаеш, че те обичам.
- Да, знам. - Затова няма да шикалкавя.
Ще бъда пределно искрена с теб.
Всъщност искам да правя друго.
Кофти.
Нали ти казах, че искам да поемам пациенти с по-сериозни проблеми?
Вече имам такива и много ми допада.
С Мая върви добре, започвам и група за подкрепа на ветерани.
Дори мечтая за свой психотравматичен център.
Какво мислиш?
Мисля, че всичко, което искаш да правиш, е чудесно.
Идвай тук, прегръдката ще е дълга.
- Как е парти тоалетът ми? - Облечи го и ще ти кажа.
Жестоко, но справедливо.
Имам въпросче към теб.
Защо покани Луис, без да ми кажеш?
- Това британско плямпало! - Какво става?
Исках да видиш колко добре напредва благодарение на теб.
Ти помогна на човека, на когото най-малко би трябвало.
Помогни и на себе си!
Няма логика той да е продължил напред, а ти да циклиш.
Защо не се обадиш на Софи?
Джимосвала си ме, така ли? Ясно защо пациентите ми се дразнят.
Непрестанно си мисля как стоиш сам в тази къща.
Не мога да замина за колежа,
без да съм сигурна, че няма да седиш като отшелник в мрака.
Не ме мисли.
Ще ми липсваш, но знам, че си готова да заминеш.
И най-готиното е, че аз и майка ти сме го постигнали.
Алис, няма по-голяма радост от това да заминеш и да преуспееш.
Безкрайно се гордея с теб.
Разбра ли?
Да.
И още нещо.
Доколкото знам, нормалните младежи нямат търпение
да се измъкнат от родителите си.
- Моля те, преструвай се на нормална. - И аз искам същото от теб.
- Добре. - Разбрахме се.
- Нормален съм. - Знаех си.
- Нормален. - Нали се разбрахме!
Нормален.
Влизай.
- Лиз? - Ще й се.
Аз съм Кони, майката на Дерек.
- Пол - приятел по неволя. - Чух, че ме смяташ за приятелка.
- Майната му на паркинсона. - Майната му.
- Колко забавно. - Включи се и ти, ако искаш.
Майната му на паркинсона.
Наминах да видя как е Дерек.
Жена ми е лекар и ми даде тая хващачка. Той не бива да се навежда.
Предупреждавам, че ме сграбчи отзад четири пъти.
Само искам да му кажа "здрасти" и се махам.
- Отиде да дремне, ще видя дали е буден. - Добре.
Знаеш ли, дъщерята на Пол е еколог.
Пробвай да я навиеш да работи в млекарница.
Да не си посмял!
Дадох й родителски съвет.
Явно го е понесла добре.
Ти имаш ли камъче?
Да.
Разкошно е.
Имам богат житейски опит.
Тя може да научи много от мен.
За съжаление, по-младите около нас
явно не искат да вземат това, което им предлагаме.
- Кога станахме ненужни старци? - Говори за себе си.
Аз съм икона.
- Харесва ми, ще го открадна. - Измисли си нещо свое.
Не намирам Дерек.
- Дерек! - Господи. Какво?
Да не стряскаме човека, има болно сърце.
- Как ме намерихте? - Пощальонът те видял.
Този предател Тони!
- Къде ти беше умът? - Опасно е да излизаш от къщи.
Опасно е да стоя вкъщи!
Стресът ми е противопоказен.
Вие двете или се разберете, или ми се махайте от главата.
Добре де, едната трябва да остане да ме обгрижва.
- Може би жена ми. - Може би?
- Да, жена ми. - Нима?
- Стига. - Определено жена ми.
Ще го заведа вкъщи.
- Да ги оставим да се разберат. - Абсурд да стане.
Знам ли, понякога, когато голям човек избяга от къщи,
хората се сещат, че е време да спрат.
Забранено ми е да правя секс цял месец.
Да вървим мълчешката.
Прости за вмешателството.
Може би не бива да се меся на Матю.
Съветите на свекървата винаги са нежелани. Боже, какво клише сме!
Поне не се караме кой да приготви печеното за Коледа.
Понеже и двете сме ужасни готвачки.
И аз съжалявам. Даде на Матю добър съвет.
Отдавна не го бях виждала въодушевен.
Преживявала съм го.
Матю винаги се е чувствал засенчен от семейството си.
Също като брата на Дерек.
Трудно му беше като малък.
Може би трябваше да му се меся повече.
- Значи моят подход е правилен? - Казвам, че всяко дете си има свои нужди.
Чух каквото чух.
- Добре се справи с момчетата. - Благодаря.
Няма защо.
- Още не сме на това ниво. - Слава богу.
Умирам всеки ден, в който те очаквам.
Мила моя, не се бой.
Обичал съм те хиляди години
и още хиляди ще те обичам.
Времето замира, красотата й дъха ми спира.
Изпълва ме дело, нищо няма да ми я отнеме.
Стъпка по-близо…
- Боже. - О, господи.
- Много подрани. - Да, усетих се. Малко съм шашната.
Обикновено не се запознавам с цялата рода и щерката на първа среща,
и то на рождения ден на покойната съпруга и майка.
- Направо не знам! - Много е странна, харесва ми.
- Готини буфан ръкави. - Хубава коса.
- Красива си. - И секси.
- Колко деца имаш? - Да си продължим песента?
От припева.
Умирам всеки ден, в който те очаквам.
Мила моя, не се бой…
ДОНА
Обичал съм те хиляди години и още хиляди ще те обичам.
Дона, какво става?
Обясни по-бавно.
Как така сме загубили Мая?
Превод на субтитрите Боряна Богданова