Так.
Татушка мала бути більша, але… закінчилося чорнило.
Дуже гарна присвята.
Дякую.
Подумав: класний сигнал, що в мене дружина загинула.
Добре, що це вже не проблема.
Ти завжди пʼєш шардоне?
Так. Я завжди замовляю шардоне на першому побаченні,
бо хочу, щоб чоловік знав,
що я… люблю розваги, але водночас я доросла.
Ось чому, коли в меню є креветки «Динаміт»,
я завжди беру їх, бо креветки – це стильно, як на мене.
- Так. - Але динаміт…
Це так: «Ого, ого.
Він небезпечний».
Статися може будь-що.
- Статися може будь-що. - Ага.
Можна ще раз гляну?
Знаєш, краще заховати.
Не знаю навіть, як ти зміг сюди прийти.
Я про це знаю довше, ніж ти.
Але хіба тобі не здається, що ти її зраджуєш?
Уже здається… трохи.
Ми з дочкою багато пережили,
але нам уже набагато краще.
- У тебе є дочка? - Так, є.
Дівчинка втратила маму?
Їй 18, але так, так.
Їй було… дуже сумно.
Співчуваю.
Може, поговоримо про щось легке?
Звідки ти?
- Ти сильна, ти впораєшся. - Я з…
Назви місто.
Я з Чикаґо.
«Да Беарз».
«Да Буллз».
Не йде з голови те, що сталося з твоєю жінкою.
Так.
О, ні.
Ти дуже хороший чоловік,
а найважчі битви Бог доручає найсильнішим воїнам.
Ти таке чув?
Мені так шкода.
Як побачення?
Вона так сильно плакала, що виблювала.
Ти робиш успіхи, коли просто виходиш у люди.
Я тобою пишаюся.
Для мене це важливо.
Не дивися на мене так, наче ти останній собака в притулку.
- Ви готові? - Я готовий,
а от цьому Файдо потрібна хвилинка.
Чому ти так боїшся значущого зорового контакту?
Я зафанатіла.
Перелякаю тата – скажу, що теж таке хочу.
Завагітній від котрогось нашого сина – плачу 50 штук.
Ти запропонувала підлітку гроші за секс.
Так, і що?
А чому ви на три дні усамітнитеся?
Хочемо побути сімʼєю.
Ну й подумаєш.
Крім того, Ліз весь час тут, і Саттон може вирішити, що вона мама,
Чарлі – тато, а я – сексуальний хлопчик за викликом.
Ніхто так не вважає.
Тобі 40 років.
Добре. Побачимо, чи готові ви до самостійного життя.
- Добре. - Як визначити, що підгузок мокрий?
- Та ну. Лінія стає синя. - Легко. Коли чвакає.
Якщо йдете на бранч, у що її вдягнете?
Ми не підемо на бранч.
Їй ще не робили щеплення.
А коли зроблять, це буде дреґ-бранч,
і вона буде Леді Ґу-Ґу Ґаґою.
Слей.
Гаразд.
Я брала в ліжко старого кролика Меттью, залишу їй свій запах.
Стій, ні, ні.
Ніяких мʼяких іграшок у ліжечку. Вона може задихнутися.
Це був твій фінальний тест.
- Іспит складено. - Ура.
Моя 21-річна сексі-дупця ще щось може.
Так, Саттон, слухай сюди.
Не забувай мене.
Я серйозно.
Люди зупиняють мене на вулиці й питають
- про мій барʼєр для вологи. - Вірю.
А я їм знаєте що кажу?
Нічого. Моє світло – моє діло.
Так, не відволікайте.
Я вже втретє спитала про вас,
а ви змінили тему. Поздоровляю, це рекорд.
Дякую.
Останні дві хвилини, я головна.
Чому Марк і Донна говорять про темну хмару?
Я не знаю.
На роботі ми з Донною рідко бачимося.
І більше не зустрічаємось у вихідні, як раніше,
бо вона зайнята дітьми.
Ви за нею скучаєте.
Це подруга з роботи.
Крім того, вона на десять років старша, ніж я.
Моєму найкращому другові щонайменше 90.
Це не проблема.
У мене в житті є багато інших людей.
Я пройшла 10 000 годин психотерапевтичної практики.
Ви ховаєте справжній біль.
Ваша робота – копирсатися в головах, але зі мною все добре.
Тоді як ви розважаєтеся?
Та по-різному.
За рогом у старому місті є сидробар, там бувають вікторини.
Чоловіки там усі поголовно – якісь милі ботани, але…
- Чому так сумно зітхаєте? - Не сумно.
Шкода, що час закінчився,
а ви нарешті сказали таке, що я можу записати в нотатник.
Ось, «вікторини».
У мене є трохи часу,
- можемо поговорити ще. - До побачення.
Ну триндець.
Привіт, Ґабі. Кажи.
Доктор Пател мала стати гостею на моєму занятті,
але вона мене «кинула». Можеш, бляха, замість неї?
Так, але таким злим тоном мене ще не запрошували.
Вибач. Майя постійно від мене відгороджується.
Може, за дверима поговорите?
Я тут зайнятий.
Не хвалюсь, але я з Полом у лікаря.
Це ж треба, він нарешті тебе попросив.
Я мільйон разів з ним ходила. Тішся.
Па-па.
Чому ти так довго не просив мене сходити з тобою?
Бо ти це називаєш «сходити з тобою».
Логічно.
Схоже, реакція на антибіотики хороша.
Інфекція зникла.
Так! Я знав.
Отже, Пол,
деяким пацієнтам важко витримувати емоційний тягар Паркінсона.
Їх можна направляти до вас?
Їм було б корисно поговорити з людиною, яка теж таке переживає.
Авжеж. Заждіть. Це що…
Це означає, що я можу вернутися до роботи?
Не бачу причини, чому ні.
Хочеш разом зі мною?
Так, хочу.
- Ура! - Ура!
ПРАВДИВА ТЕРАПІЯ
Не забудь ліки.
Чого так тяжко?
Минулі кілька тижнів, наші ранкові прогулянки, сніданок у ліжко…
Мені не подобається, коли ти пʼєш,
- та й мені не можна… - Так.
…але ти по-новому розкрила для мене
бездонну мімозу.
Це було дуже приємно.
Хочеш разом проводити неспішні ранки до кінця життя?
Запиши мене.
Але там, куди я йду, ще четверо
стареньких з Паркінсоном.
То це…
Це твоє збочення?
О, так, бейбі.
У твоєму виконанні це елегантніше.
Я попросила те, що хотіла, як ви сказали.
Дуже боялась, але отримала підвищення.
Воллі, це ж дивовижно.
- Дякую. - Я так вами пишаюся.
Чудове закінчення сеансу.
Але слухайте.
Сьогодні ви вийдете без своїх типових «одкровень у дверях».
Вийдіть, не вивергаючи нової інформації,
ніяких проблем до наступного сеансу.
Це нормальні кроки.
Ну от!
Але я переживаю, що надіти в перший день,
а ще боюся, що тепер я при владі
і можу вщипнути когось за зад.
Я ж вийшла за двері й тільки тоді заговорила.
А ще я найбільше боюся публічних виступів.
Маю робити презентацію.
Знаю, треба уявляти людей у спідньому, але боюся,
що це збуджує. А коли я збуджуюся…
- Воллі, стоп. - …я пітнію, і це…
Через тиждень поговоримо.
Точно. Ага.
Скоро я вам напишу.
ПОНЧИКИ РЕНДІ
Ні. Руки геть, Гамбургерний злодій.
Це привітання для Пола.
- Добре. - Так.
Я подумав про Майю.
А якщо тобі трохи розворушити ситуацію?
Перестріти її перед офісом.
Це не в моєму стилі. Я поважаю особисті межі.
Я не раджу порушувати правила.
Я раджу трохи їх обійти.
Трошки перевищити швидкість.
Зʼїсти пончик до появи Пола
і перемішати їх, щоб не помітив.
Протестую. І ще категоричніше – щодо Майї.
Найосяйніший повернувся.
- Слава богу. - Ось і він.
Для тебе є пончики.
З поверненням.
- Дякую. - Так приємно. Добре, добре.
Приємного дня. Джиммі – гостьовий лектор
на моєму занятті, тому ми йдемо.
- Бувай. - Так. Секундочку.
- Ви обоє йдете? - Так.
Ти не проти?
Просто, ну, перший день знову на роботі.
Я трохи заіржавів.
- Чорт. - Я не мушу йти.
Виступлю у Ґабі через тиждень чи…
Попалися! Звалюйте, невдахи. Я в порядку.
«Виступлю у Ґабі через тиждень».
Чому вона червона й кричить?
- Що таке, маленька? - Що ти хочеш?
Хочеш 100 доларів?
Проси більше.
- Даю тисячу доларів. - Так.
Це так смішно.
Тобто огидно.
Я переживаю за тебе. Але смішно.
А на це глянь.
Велосипед зробіть.
- Що це таке? - Тіа?
Що за фігня?
У неї гази. Порухайте ніжками.
- Так, наче вона на велику. - Велосипед.
Отак. Отак. О, так.
Велосипедик. Ти на…
Молодчинка. Добре пукнула.
Ой, стій.
Дуже тобі дякую.
Чорт, Ліз. Ти сказала, що це кролик Меттью.
Заспокойся. Ти любиш бути в обʼєктиві.
Люблю. Скинеш відео.
Бувай, Ліз.
Було весело, хоч і недовго.
О! У нас гості.
- Будьте спокійні. - Ми й так спокійні.
Марісоль, це Дерек, Ліз і Еліс.
Який приємний сюрприз.
Перестань. Ти мені 50 разів писав:
«Знаю, вона там. Познайом нас».
Що? Ні.
Дерек перезбуджений, бо Шон нарешті привів додому дівчину.
Відверто кажучи,
він стежитиме за тим, як ви приходите і йдете, з тераси.
- Що-що? - Не переживай.
Йому звідти не видно,
що діється в будиночку.
Шон каже, у вас розкішна кава,
а ще постійно торочить про якийсь унітаз від Бога.
- Але мені здається, він перехвалює. - Це неможливо.
Ви з дупою не будете розчаровані.
- Любий, не говори про її дупу. - Я її не описую.
Просто кажу, що вона буде задоволена.
А, це Вілл.
- Привіт. Що чути? - Це якийсь цирк на дроті.
Я більше так не хочу.
Не так швидко. Тихіше…
Меттью не житиме в мене на дивані.
Тут свинарник. Пейтон уже не хоче ночувати.
- Є Пейтон? - Хто така Пейтон?
Не надійтеся.
Хай приходить у гості на каву й унітаз.
Усе, ви вже не хіт номер один.
Не знаю, як це сказати елегантно, але я таки хочу в туалет.
Туди, ліворуч.
Ми щось придумаємо. Добре, синку?
- Люблю тебе. - І я.
Я вас теж люблю.
Що нам робити з цією дитиною?
- Охрініти! З підігрівом? - Ага!
Тепер вона захоче ночувати в тебе завжди.
Я про це ще вночі подбав.
Ти пишаєшся такими балачками?
- Уже ні. - Серйозно?
Це він гордо говорить. Я просто стою.
Вітаю. Кіша, улюблениця Ґабі.
Хотіла спитати: напишете мені рекомендаційного листа?
Ти просила в усіх гостей.
- У тебе вже 23 рекомендаційні листи. - Ого.
- Кішо, ти молодець. - Двадцять чотири.
- А в тебе не така сама кофта? - Так.
Я була в неї вдома, стало холодно, тому я поцупила.
Усе як у фільмі «Самотня темношкіра»,
і, якщо чесно, я цілком «за».
Добре.
Просто я здивувався,
що «дівчина з особистими межами» пустила до себе додому Кішу.
Ти погана дівчинка з межами.
- Я почув. Натяк на секс. - Фу.
- Вибач. - Кіша – студентка,
а не пацієнтка, як Майя.
Чого ти мене пресуєш через неї?
Ґабі, ми з тобою завжди трошки конкурували.
Але, мабуть, тому ти така стійка.
Боїшся, що «джимінг» ефективний.
Бо «ґабінг» не справляється.
Так, ну все.
Добалакався.
Шановні студенти, зміна планів.
Спочатку я думала, що мій колега, доктор Лерд,
поговорить з вами про когнітивну реструктуризацію в клінічних умовах.
Але натомість хай спробує захистити відносно нову методику,
яку він самозакохано назвав на свою честь.
«Доктор» Лерд.
Отже.
Джимінг.
Як сила тяжіння, айподи, желе.
Усе це були радикальні ідеї, доки хтось…
не наважився мріяти.
Так, юний мрійнику.
- А «джимінг» не значить «тиск»? - За це я його й люблю.
Я тисну на свідомість.
Нащо ти записуєш? Він змолов дурню.
Чудово попрацювали.
Але більше ніколи не кажіть: «Гроші для мене – головне».
За це я вас трохи ненавиджу.
- Радий, що ви повернулися. - Дякую.
Ні.
Так.
Такій дитині, як Меттью, важко буде пристосуватися,
коли ти перестаєш над ним квоктати і змушуєш бути незалежним.
Але головне в цьому от що: я не твій терапевт.
Ну добре. Гаразд. Багато втратив.
Але ти мені допоможеш. Знаєш чому?
Бо якщо не допоможу, ти мене застрелиш?
Ні.
Бо я дам тобі оце.
- Чим ми тут займаємося? - Ти знаєш, що це.
Ти з тих небагатьох людей, які ненавидять власну вразливість більше, ніж я.
Але таке життя.
Пол, я вважаю, що ти розумний і надихаєш.
І, мабуть, я просто хотіла сказати, що дуже вдячна
і що тебе люблю.
Ти не мусиш казати це у відповідь,
хоч якщо не скажеш, я тебе засоромлю.
Переживу.
Такий гарний і блискучий.
Так. Він чудовий.
Я тебе люблю.
Я всім розкажу, що ти це сказав.
Тобі ніхто не повірить.
Просто порадь, що робити з сином.
Ми надіялися, що виженемо тебе — і ти знайдеш свій шлях.
- А ти не знайшов. - Не знайшов.
Дякую, допоміг.
Але, на щастя, мій новий друг з камінцем сказав, що ми можемо помогти тобі.
- Але замість тебе нічого не зробимо. - Так.
На цих стінах була цвіль, але вже нема.
Можеш мешкати тут, безплатно.
Ми подбаємо, щоб ти не голодував. Головне – працюй.
Увесь комплекс робіт.
Плитка, фарбування, клеєння гіпсокартону.
Та я ж не вмію.
Для цього існує Професор Ютуб.
Ні, ні.
Не їж цукерки нашого сина-бідняка.
Ти ж знаєш, від суворості в мене цукор у крові падає.
Обійдешся.
Добре. Піду заберу перешитий піджак.
І ти не уявляєш, що я їстиму по дорозі.
- Уявляю. - Мамо, це фігово.
Коли знайдеш роботу, це скінчиться.
Ходімо, покажу тобі спальню.
Тобі буде дуже легко вставати рано,
бо я познімала з вікон усі штори.
Я люблю штори.
Таке життя.
А що вас примусило відійти
від традиційної КПТ й необачно полізти в життя клієнтів?
Спочатку
це було для мене. Я переживав труднощі.
Але тепер, коли пацієнти приходять до мене вперше,
вони часто не мають надії.
І якщо я порушую традиційну межу,
вони бачать, на що я готовий, аби їм допомогти.
І, правду кажучи, іноді я бачу, як до них повертається надія.
- Так тобі. - Сам такий.
Вибачте, але ви говорите як лайфкоуч.
Так, Кішо. Поклацаймо Кіші.
Що це таке? Що це? Що?
Клацання. Це типу: «Так, королево». Ось що це означає.
Якщо ви не дотримуєтеся етичного кодексу,
що вам завадить іще далі перейти межу?
Я довіряю своєму моральному компасу.
Розкажи, як змусив пацієнта роздягтися
до трусів і плавати з друзями.
Це нечесне формулювання, сама знаєш.
А то не ваша клієнтка скинула чоловіка з кручі?
То був пагорб.
Високий і дуже крутий пагорб.
Тоді вийшло не дуже добре.
Але після того я займався самоаналізом
і зрештою збагнув, що той скинутий, чесно кажучи, був мудак.
- Боже мій. - От халепа.
Це жахливо. Щось мені шкода ваших клієнтів.
- Можна відповісти? - Не можна, рандомна студентко.
Я – пацієнтка Джиммі.
- Я мріяла про такий розвиток подій. - У мене ОКР.
І до знайомства з Джиммі
я затамовувала дух, щоб не сталося чогось поганого.
Я мала одяг для дому й для вулиці.
Але тепер у мене неповні стосунки з собакою.
І я більше не затамовую дух. Я вже пів року не непритомнію.
Зрозумійте правильно. Ще є над чим працювати.
Є страх публічних виступів.
Джиммі привів мене тренуватись, а я така: ви псих…
Але ж тут є публіка, і я виступаю.
- Це мій публічний виступ. - Просто в яблучко.
Дякую, люди.
Оце для мене й варте ризику.
Який ще терапевт прийде до мене додому,
сяде на ліжко і скаже, що я дивовижна?
- Що? - То було не ліжко.
Ні, ні. Диван, який стає ліжком.
Він був у режимі дивана.
Отже, ви послухали.
Якби могла, я б стерла вам усім памʼять
тією штукою з «Людей у чорному».
Уявімо, що цього ніколи не було.
Заняття закінчено.
А тут прикольно… і метово.
Нас прислав Коннор, забрати його кофту.
Скажіть Коннору,
що його дурне худі 2012 року LA Kings з Кубка Стенлі не в мене.
На тобі кофта буквально з цими словами.
Чорт.
Будете желейки з травою?
Вставляють не по-дитячому.
Я хочу, щоб мені вставило. Давай шість.
Де вони? Великий пакет був.
Ой, чорт.
Друже, навіть не знаю, як сказати.
Тобі вирізали член.
Сер, з вами все добре?
Так, але вам доведеться викликати швидку.
Мене отруїли.
Я просто трошки вмираю.
Трошки вмираю.
А ще, Ліз, останнє повідомлення.
Слухай, вибач, що я не знайшов ножиці.
Я не… Я не знайшов ножи…
Коротше, ой, а ще я вмираю.
Але не чекай довго, шукай нове кохання.
Вісім років почекай, а довше не треба.
Ну все, прощавай навіки.
Це твій чоловік Дерек.
ДЕРЕК
- Дерек? - Чудова гра, мерзотник.
Ти пережив мене.
Та все одно ти її не отримаєш.
Ти в порядку?
У повному. Два Цинциннаті, падло.
Авжеж, я зроблю все, щоб до Саттон не добралися.
Але хто, на твою думку, хоче вбити тебе й мою дитину?
Вони вбивають усіх симпатичних?
Ну, мене вполювали.
Більш ніж імовірно.
Я зараз під вогнем. Під вогнем.
Браяне, зроби щось.
- Не чіпайте! Не чіпайте! - Добре, дружок.
- Сядьте. - Зачекай.
Дай мені одну секунду.
Я його налякав. Він сів.
Ліз, я знаю, ти слухаєш.
Візьми телефон. Дерека везуть у лікарню.
От чорт.
Отже, Марісоль. Це невизначені стосунки
чи ви обережно плануєте пробний запуск?
Я слухаю, коли ти говориш.
Ми бавимося. Марісоль класна.
У Маямі в неї справи йшли чудово,
але її тато захворів, тому вона вернулася додому, щоб бути поряд.
Я це поважаю.
Що важливіше, ніж бути з рідними?
Не посперечаєшся.
Наближається кінець сеансу.
Так і базікатимеш ні про що, чи є реальна проблема?
Вона зовсім не змінилася.
Трохи шалена, весела, на все каже «так».
Колись і я такий був.
Але що буде, коли вона зрозуміє, що я вже не той?
Тобто в тебе є майбутня уявна проблема, яку ти щойно вигадав?
Вибач, щось мені наплювати.
Зосередьмося на твоєму чудесному настрої, на тому, як це кльово,
що ми обговорюємо дівчачі проблеми.
Це реально класно, скажи?
Та ну, не так уже й погано було.
Терпіти не можу, коли ти супишся.
Ґабі, я зробив тобі послугу. А ти мене підставила.
Це було… підло.
А ти подружився з Луїсом, не спитавши моєї думки.
Ти згадуєш про це зараз?
Так, мені це зараз потрібно.
Хочеш піцу – замовляй.
І так, подзвоню.
Подзвоню за тебе в ФБР.
Усе, у мене справи.
Чекайте дзвінка від Дерека.
Він під сильним кайфом.
Ґабі, я знаю.
Я буваю невгамовний. Вибач.
Але я хотів тобі допомогти.
Прокляття!
Я ж нічого. Просто не приймаю порад з приводу пацієнтів.
Останнє повідомлення від тебе.
«Можеш дати пораду з приводу пацієнта?»
Ну чорт, Пол. Я майже викрутилася.
- Чому ти мені брешеш? - Я не брешу.
- Що я тобі зробив? - Чому ти такий хлопчисько?
- Люди. - Пол. Я від доктора Сайкс.
Вибачте, що перебиваю цю вашу
групову терапію для людей, які зляться на свій високий зріст.
Це лікарі.
Це надихає.
- Було приємно. - І нам.
Я розумію: ти втратила віру в мене.
Я б теж утратив.
Але я стараюся жити далі.
І дуже хотів би, щоб ти знов у мене повірила.
Ти мені не довіряєш з дня смерті Тіа.
Не з дня її смерті.
Через три місяці після цього мій пацієнт не прийшов на сеанс,
і я знайшла вас обох на парковці, під кайфом.
- Це ти памʼятаєш? - Не забув.
Ні, забув.
Вибач, якщо я ніяк не сяду на поїзд «Джиммі вернувся».
Тіа була мені як сестра.
Чувак, ти водив секс-працівниць до неї в будинок.
І спав з її гарною подругою.
То була ти.
Ґабі, це не приклад, якщо це ти.
Це хороший приклад.
Я зрозумів.
Чесно, справді. Зрозумів.
Майї твоя терапія не помагає.
Треба щось міняти.
Не проґав нагоду їй допомогти через мою дурість.
То я був галюцинацією,
але їв торт і не робив нічого кльового?
Торт був непоганий.
Що вас турбує?
Загалом я оптиміст.
Але раз на рік відчуваю безсилля.
І це дуже важко.
А ще… А ще несправедливо.
І нудно.
Скільки вокальних вправ людина може виконати за рік?
Так. Я їх теж ненавиджу.
Але рано чи пізно
я йду шукати того, хто допоможе мені боротися.
Цього року це ви.
Я щасливчик.
- Але я не візьмуся. - Ну нічого.
Ті вікна відчиняються?
Ваша доля – ваша справа, але я можу допомогти в ній розібратися,
за допомогою так званого Поля.
Заплющте очі.
Візуалізуйте Поле
як загадкову хмару інтелекту та енергії.
Звучить якось тупо.
Це не тупо.
- Трошки тупо. - Ну добре, трошки тупо.
Заплющте очі.
Я хочу, щоб ви зайшли в ту теплу енергію.
Дозвольте їй себе огорнути.
І скажіть: «Мені потрібна відповідь, яка в тебе є, я знаю».
А тоді затихніть і слухайте.
Я слухаю. А ви?
Добре, послухаю.
Авжеж, прилетіла.
Я хочу проводити з тобою якомога більше часу.
Хочеш разом проводити неспішні ранки до кінця життя?
Запиши мене.
Може, краще змістити фокус на вдячність, яку ти відчуваєш,
бо так довго міг цим займатися.
Що важливіше, ніж бути з рідними?
Я готовий.
Я бачив минулу неділю, і все.
Мені було паскудно, я не міг устати.
І ми з жінкою і дочкою
їли в ліжку «Черрі Ґарсія».
Вона годувала мене з ложечки.
Так. У житті буває й гірше, ніж морозиво з рук гарної дівчини.
Тоді, мабуть, я піду додому, а по дорозі зайду кудись на пиво.
Хороша відповідь.
Дякую.
Побачимося наступного року.
Побачимо.
Хороша відповідь.
У раю жахливо смердить.
Ще раз: ти не вмер.
Ми в лікарні.
Скажіть йому, що він не вмер.
- Тату, ти не вмер. - Ти живий.
- Перестань. - Вибач.
Ого. Аншлаг.
- Бо чудове шоу. - Ага.
Памʼятаєте дядька Джессі? Він був схожий на Елвіса.
- Так. - Памʼятаю. Усі памʼятаємо.
Док, кажіть прямо.
- Він коли-небудь вийде з-під кайфу? - Він стане на ноги.
Аналіз крові показав незначні відхилення в роботі серця.
Зроби щось.
Там усе справне.
Але це може бути тому, що він спожив 650 міліграмів ТГК.
Так.
Ти зʼїв цілий пакет?
Молодець, чувак.
Ми його викличемо на повторний візит у кардіологію.
Але поки що забирайте його додому, коли зможе ходити.
- Дякую. - Так.
А спіймали того, хто відрізав тому чуваку член?
- Чий член? - Ти живий.
Усі тебе люблять.
Ґабі дзвонила. Коннор дзвонив.
Телефонував навіть Пол.
Ой, чорт. Треба набрати Меттью.
- Забудь. - Що?
Він знає.
Я йому сказала. Вибач.
Чудово. Дякую.
- Дякую, що повідомила. - Так.
ВЕЧІР ВІКТОРИНИ
Ого. Привіт, Майє. Що?
- Ґабі? - Яка несподіванка.
А насправді ні.
Ви казали, будете у сидробарі в Старому місті,
я пошукала й знайшла тільки один.
Слухаю себе й розумію, що це переслідування.
Хотіла переконатися, що ви в нормі.
Якщо залишаєтеся, вступайте в мою команду.
Я сьогодні соло.
Добре. Яка тема?
- «Володар перснів». - Ой, чорт.
Сестричко, ми тут усіх порвемо.
- Серйозно? - Так.
- Семвайз усім оркам дасть чосу. - Як ти глибоко в темі.
Якби ж ти тільки знала.
Можна нам таке, будь ласка?
Не віриться, що ти знала назву меча,
який перекували з уламків Нарсіла
- і яким володів Араґорн. - Ти жартуєш?
У мене в дитинстві був кіт Андуріл.
Я така наелектризована!
Люблю безжально перемагати
- зануд. Нате, зʼїжте. - Та я бачу.
Знаєш що? Я рада, що ти прийшла.
Я теж.
Я не завжди грала сама.
- Розумію. - Раніше в мене було
троє найкращих друзів.
Бекка переїхала в Атланту, в неї там крута робота,
Кейт вийшла заміж і переїхала,
а Ілай потрапив у секту, де заборонені телефони.
Що ж ти так, Ілаю?
Іноді таке враження, що всесвіт хоче, щоб я була самотня.
Я страшенно самотня.
Не варто пропускати тиждень, зустріньмося завтра і поговоримо.
Добре.
Але сьогодні ми святкуємо, бо ми – вершники Рогану,
переможці барної вікторини!
Так вам, бовдури.
- Бувай. - Па-па.
Дерек і досі переживає за той манекен,
але потроху спускається на землю.
- Прикольно, скажи? - Ага, так навʼязливо.
Хочу ще в Ґабі вдома поставити камеру.
Візити Дерека-два будуть незабутні.
Точно.
А як Чарлі думає, де ти зараз?
У спальні, сплю.
Я виліз у вікно.
- Я теж так роблю. - Ага.
І як просувається ваше сімейне єднання?
Взагалі-то, добре.
Я не думав, що зможу проводити кожну секунду з кимось, крім себе,
але я дуже її люблю.
Вона гарненька. Самозакохана. Усього добивається криком.
Моя дитина – рідна душа.
Не хотілося б це казати, але дякую тобі.
Ти багато чого нас навчила.
Друже, я не та людина, якій можна дякувати.
Як мама, я роблю гучні заяви
і виховала циркову трупу інфантилів.
Хочеш бути ідеальним для дитини,
але в будь-якому разі ти все зіпсуєш.
Дивно, але мені полегшало.
Я почув, що мої помилки неважливі,
і це чудово, бо я впевнений, що вона зʼїла один мій AirPod.
Рано чи пізно ти зʼясуєш.
Слухай, я знайомий з усіма твоїми синами.
- Я їх узагалі не розрізняю. - Так.
Але в них усіх – добрі серця.
У Меттью ні.
Його батько опинився в лікарні через його наркотики,
Меттью це знав і навіть не прийшов.
Я чомусь виховала мудака. Мені соромно за нього.
Я приніс татові картоплю фрі.
Я мала на увазі зовсім інше.
Будь ласка, не йди. Поговорімо, Метт…
- Бляха. - Це Меттью?
Я не можу…
Пол.
- Пол. - Що?
Гей. Я не…
Я не злякався, що ти неживий.
Нормально бачити, як хтось сидить у темряві.
І не рухається.
Як минув перший день на роботі?
Прекрасно.
Думаю, пора мені відходити від справ.
Серйозно, Пол?
- Двічі я на це не поведуся. - Ні, я серйозно.
Щоб це зрозуміти, треба було піти й повернутися.
Але…
Пора, Джиммі.
Я мушу тобі сказати, що пора.
Можеш, якщо є таке бажання.
- Пол, тобі пора на пенсію. - Гаразд.
Я не так усе уявляв.
Так.
Іди сюди.
Ну вставай, Пол. Мені це потрібно.
Сам не вірю.
Я за тобою скучатиму.
Ти для мене такий важливий.
Я завжди хотів тобі це сказати.
- І скажу. - Боже. Джиммі, годі.
Я ж не прямо зараз іду.
Треба сповістити пацієнтів. Перенаправити.
Ще кілька місяців це все розгрібатиму.
Попрощатися можна тільки раз, і це буде не сьогодні.
Я хочу по дорозі додому взяти піцу.
Їдемо.
Не стій!
Переклад субтитрів: Олена Любенко