EN DOKUMENTARSERIE FRA NETFLIX
Luftens herskere.
Frihetssymboler.
Uovertrufne jegere.
Vi ser på rovfugler som nådeløse mordere.
Men det er mer ved dem enn det.
De er smarte på uventet vis. Overraskende tilpasningsdyktige.
Og mer omsorgsfulle enn du noen gang hadde sett for deg.
ROVFUGLER
DEN ØVRE MISSISSIPPIELVEN USA
Midt på vinteren.
Denne hvithodehavørnhunnen har rier.
Det tar 35 dager før eggene hennes klekker.
Skal de være klar til våren, må hun legge dem nå.
Men været kan fort snu på denne tiden av året.
Eggene kan fryse til is på få minutter hvis de ligger blottstilt.
Men hvithodehavørner er hardføre.
Hun gjør det som må til for å beskytte dem.
Og det er ikke bare mamma.
Også maken hun har hele livet.
Et par som vier livet til å oppfostre neste generasjon av luftens jegere.
Rundt om på kloden fins det over 300 typer rovfugler.
Fra de største i verden, med et vingespenn på nesten tre meter
og til de minste, som ikke er større enn en sommerfugl.
Uansett hvor de bor, så er de luftens herskere.
Fra tett jungel og til iskaldt, arktisk klima.
Fra ufruktbare ørkener…
og til mektige fjell.
Alle er de kjøttetere, utstyrt med de samme våpnene.
Det er hva de jakter på og hvordan
som har skapt det fantastiske mangfoldet av snikmordere som råder i luften.
DEAN-SKOGEN STORBRITANNIA
Ingen tydelige steder å fly inn og for mange gjemmesteder
gjør det å jakte nesten umulig for en rovfugl.
Med mindre det er skogmesteren selv.
Hønsehauken.
Den er utstyrt med alt nødvendig utstyr.
Skarpt kikkertsyn,
et skarpt, bøyd nebb, som kan rive opp kjøtt
og store, buede klør for å ta tak i byttet.
Det er grunnutrustningen.
Det som gjør den helt eksepsjonell, er jaktmetoden.
På noen få vingeslag kommer den opp i 51 km/t.
Raskeste akselerasjon av nesten alle rovfugler.
Halen brukes som luftbrems. Den kan snu på femøringen.
Forkortede vinger lar den komme gjennom de minste mellomrom.
Den må slå til mot byttet før det søker dekning.
Ved å holde seg nær bakken skjuler den at den nærmer seg.
Og går det ikke første gang,
er ikke hønsehauker bare smidige.
De er også tålmodige.
De fins i skoglandskap over hele den nordlige halvkule.
Hønsehaukenes klarer seg på grunn av sin fantastiske smidighet.
Men når det gjelder ren fart…
…så er det en annen rovfugl som er uslåelig.
Det raskeste dyret på jorda.
Toppfarten er på over 380 km/t når den stuper ned mot bakken.
Vandrefalkene er så fremgangsrike at de fins over hele verden.
WYE-DALEN STORBRITANNIA
Klipper er favorittilholdsstedet.
Et gunstig sted for å speide etter bytter.
Og så skaper de oppdrift, som vandrefalken bruker for å få større høyde
før de slår til fra oven.
De fleste rovfugler er avhengig av å beherske flygingen for å lykkes.
SØR-AFRIKA
Men det er alltid én som går mot strømmen.
Møt sekretærfuglen.
Ikke den typiske rovfuglen.
Den er en rovfugl på stylter.
Den er nesten like høy som et barn på sju år.
Og den kan fly, men foretrekker å ferdes til fots.
Opptil 29 kilometer per dag.
De lange beina brukes ikke bare til å gå.
De gir den også utsyn over sivet.
De ser litt klossete ut.
Men ikke la deg lure.
Sparket er dødelig.
Det har en kraft på 20 kg og skjer raskere enn du rekker å blunke.
Og den må være rask.
Denne nålevende velociraptoren er også mor.
To fugleunger som nesten er fullvoksne. De er alltid sultne.
Det blir også flere oppgaver for foreldrene i hvithodehavørnredet.
Så fort snøen har smeltet, oppstår det magiske øyeblikket.
To kyllinger er nettopp klekket ut.
I all slags vær…
Når som helst…
Beskytter mor dem som best hun kan.
Men med slike klør må hun trå forsiktig.
Begge de voksne dyrene bytter på å ruge og å fange mat.
Når foreldrene jobber på skift, får barna den best tenkelige starten.
Fire dager senere klekker det siste egget.
Den eldste kyllingen er alt dobbelt så tung som da den ble født.
Med mindre foreldrene kan gi dem uvanlig mye mat,
klarer ikke den minste seg lenge.
Rovdyr er på sitt mest sårbare i redet.
KALAHARIØRKENEN DET SØRLIGE AFRIKA
Snart dør kyllinger i den glovarme ørkenen.
Med mindre de har ly for solen.
Sosiale vevere bygger store fellesreder.
Inni redet er det inntil ni grader kjøligere.
Og veverne er ikke de eneste som drar nytte av det.
Redet har tiltrukket seg to pygmefalker.
De er blant de minste rovfuglene på jorda.
Disse usannsynlige husokkupantene utnytter seg av vevernes harde arbeid.
De spiser dem til og med.
Men når det gjelder naboer fra helvete, så har veverne større problemer enn som så.
Denne livfulle tuen tiltrekker seg all slags rovdyr.
Veverne framstår forsvarsløse, men så har de en sikkerhetsstyrke…
…som er klar til å nedkjempe et hvert angrep.
De er bare på størrelse med neven din, men falkene kan virkelig slå fra seg.
Og heldigvis viser de ville små krigerne litt tilbakeholdenhet.
De tar bare noen vevere hver sesong.
For som oftest er det mange andre byttedyr tilgjengelig.
For veverne er det bedre med en fugl i hånden enn ti på taket.
Og for de små falkene er dette den komplette løsningen
for å få både mat og ly midt ute i den golde ørkenen.
AMAZONAS FRANSK GUYANA
I denne avsidesliggende kroken av Sør-Amerika
er artsmangfoldet så stort at hver skapning trenger sin egen nisje.
På toppen av næringskjeden finner vi harpyørnen på nesten 7 kg.
Men det er en annen rovfugl her, som gjør ting litt annerledes.
Rødstrupekarakaraen.
Når karakaraene værer en trussel, lar de alle få vite om det.
Det er nok til å sette rovdyret øverst på stigen ut av spill.
Karakaraene går for å være de mest sosiale og intelligente rovfuglene i verden.
Denne vinnerkombinasjonen gjør at de kan ta bytter selv harpyen ikke rører.
Vepser.
Man bør jo vanligvis la dem være i fred.
Men i samarbeid klekker karakaraene ut en plan.
Først det direkte angrepet.
Men så fort de forstyrrer bolet, flyr de små stikkerne overalt.
Så slår de til og stikker av.
Det krever mot å gjennomføre det.
Men med litt mot får man jobben gjort.
Hvis én karakara holder ut smerten, forlater vepsene til slutt bolet.
Disse papiraktige byggverkene er like næringsrike som papp…
men inne i vokskakene
fins det lubne, saftige larver.
Én karakaras mot gagner hele laget.
Når den har tatt sin andel, deler resten på byttet.
De fikk mat i grevens tid.
Livet i regnskogen er hardt.
Men karakaraene holder på forspranget takket være målbevissthet og lagarbeid.
De fleste rovfugler er ikke så samarbeidsvillige.
Bare i redet er konkurransen hard.
Nyfødte hvithodehavørnkyllinger kan vokse seg 20 % større for hver dag.
Men den yngste strever med å holde tritt.
Hver gang det er tid for mat, står den helt bakerst i køen.
Og om litt mer enn to måneders tid må disse kyllingene være ti ganger større
og klare til å fly.
Men er det ikke nok mat, angriper eldre ørnunger de yngre søsknene.
Det er uvanlig at tre kyllinger overlever.
Foreldrene jobber hardt for å holde alle ungene i live.
SØR-AFRIKA
Å finne nok mat er et vedvarende strev for alle rovfugler.
Men noen får det til å se så uanstrengt ut.
Gribber bruker oppvind, søyler med varm luft som stiger opp,
for å få oppdrift.
Når de har kommet høyt nok, kan noen sveve så langt som 160 km
uten et eneste vingeslag.
På veien bruker de teleskopsynet for å speide etter mat.
Gribber er åtseldyr.
Å spise de døde har gitt dem et dårlig rykte,
men de er de eneste rovfuglene som aldri dreper.
Og så gjør de en uunnværlig jobb som naturens egne oppryddere.
Det ser kanskje kaotisk ut, men de har en rangorden.
Bare i Sør-Afrika lever det ni ulike arter av gribb alene,
og hver har de sin rolle.
Først har vi mellomvekterne. Hvitryggribbene.
I hopetall fortærer de hoveddelen av kadaveret,
de indre organene og kjøttet.
Så kommer tungvekterne.
Øregribbene, som veier over 6,5 kg, er blant de største i Afrika.
Når de kommer inn, trår alle de andre til side.
De sterke nebbene deres river i stykker sener og skinn,
noe som åpner opp nye deler av kadaveret for de som står sist i køen.
Lettvekterne.
Hettegribbene holder seg på sidelinjen og stjeler rester der de kan,
mens de tålmodig venter på tur.
Når alle andre er ferdige, renser de små nebbene deres beina helt rene.
Gribbene gjør drittarbeidet som holder kloden vår ren.
Mager så sure som bilbatterier ødelegger alt av bakterier og virus de får i seg.
Slik forhindrer de også at insekter som sprer sykdom får en yngleplass.
Vi trenger gribbene, men bestanden stuper.
På bare 15 år ble 97 % av alle gribber i India drept,
forgiftet da de spiste kadavrene av kyr behandlet med medisinen Diclofenac.
Da villhunder overtok jobben som åtseldyr, økte tilfellene av rabies,
tuberkulose og miltbrann.
Andre rovfugler har lidd en liknende skjebne.
På 1950-tallet ble DDT brukt som insektmiddel i stor utstrekning.
Men det hadde en ødeleggende effekt på hvithodehavørnens egg.
Den utryddet nesten den ikoniske arten.
Da folk forsto effekten, ble DDT forbudt.
I løpet av 50 år økte bestanden av hvithodehavørn til det sjudobbelte.
Mange rovfugler er fortsatt under press.
De anses for å være en trussel mot husdyr og vilt. Derfor jaktes de på.
Og når deres naturlige miljø ødelegges, mister de både mat og ly.
Men ikke alle har det så ille i den moderne verden.
STORBRITANNIA
Dette ser kanskje ut som det siste stedet en rovfugl ville trives.
Men for dem som kan tilpasse seg er det en verden full av muligheter.
I byens hjerte,
ruver de ikoniske pipene til Battersea Power Station over 90 meter over bakken.
De huser et vandrefalkpar.
De bruker betongveggene som klipper.
Bylivet har sine fordeler.
Her er det så mye lys at vandrefalkene kan jakte om natten.
Paret deler seg for å dekke et større område.
Hunnen er størst, og hun er den mest erfarne nattjegeren.
Synet hennes er mer enn dobbelt så skarpt som vårt,
takket være øyne som er så store at de berører innsiden av skallen hennes.
Ved å bevege hodet opp og ned sirkler hun inn byttet sitt.
Men det har sin risiko å jakte på duer inne i byen.
Antallet bygninger gjør det farlig å stupe ned.
Det tvinger de urbane vandrefalkene til å jakte på den vanskelige måten.
Jakten på samme nivå…
…der rovdyret og byttet stiller mer likt mot hverandre.
Men selv uten å stupe, selv om natten…
…blir den dyktigste jegeren i naturen sjelden overlistet.
Vandrefalk har spredt seg til byer over hele verden,
fra New York til Sydney.
Og for hver hekkesesong øker bestanden.
I hvithodehavørnens rede har kyllingene kommet langt.
Alle tre. Alle vokser de seg sterke.
Endelig utvikler de flygefjærene sine.
At kyllingene har overlevd kan tilskrives mor og far.
De har jobbet utrettelig i seks måneder.
Men nå har de med seg mindre mat.
De gjør tegn til ørnungene om at tiden er inne for å forlate redet.
Man må øve for å mestre kunsten å fly.
Forholdene må være riktige.
Så fort det klarner opp er de mer bestemt på det enn noen gang.
Men verden utenfor er både ny og forvirrende.
Andre fugler viser fiendtlighet overfor rovdyr.
Det er skummelt å våge seg langt vekk fra familien.
Og det tar tid å bli helt trygg.
Dette er bare begynnelsen på den lange reisen mot voksenlivet.
Men heldigvis vil mor og far passe på dem en stund til.
Rovfugler er ikke født med evnen til å drepe.
De trenger tid til å perfeksjonere ferdighetene.
I tre måneder har sekretærfuglungene fått alt de har trengt av foreldrene.
Nå må de begynne å klare seg selv.
En unge leder an i angrepet.
Når søskenet følger etter, er jakten i gang.
For å finne byttet må de ha et trent øye, og så må de gå mye.
Det er ikke lett å fange det.
Endelig lykkes den.
Men én liten øgle er så vidt mat.
Heldigvis er mor på saken.
Hun kommer til å mate ungene i to måneder til,
helt til de klossete ungfuglene lærer seg å bli snikende mordere,
akkurat som mamma.
Få andre fugler er så hengivne foreldre.
Rovfugler bruker mye av livet på å ale opp ungene.
De gir dem beskyttelse og hardt tilkjempede måltider
for å forsikre seg om at ungene en dag er i stand til
å overleve på egen hånd.
DEN ØVRE MISSISSIPPIELVEN USA
Senhøst.
Hundrevis av hvithodehavørner har kommet fra fjern og nær
for å jakte på sjøfugl som trekker.
Unge ørner må bygge opp styrke.
Nå får de ikke mer hjelp fra mor og far.
Derfor må de se og lære.
Den voksne fuglen i glideflukt i vinden velger øyeblikket den skal slå til.
Sothønene kommer seg raskt unna…
…men kan ikke holde seg under vann lenge.
Det er vanskelig å fange byttedyr, og enda vanskeligere å holde på dem.
Man bør heller gi seg enn å risikere en slåsskamp.
Nå skal den sette det den har sett ut i live.
Trikset er å overraske en av dem.
Det er lettere sagt enn gjort.
For hver gang den mister grepet, og for hver gang en av dem unnslipper…
raffinerer den timingen og angrepsvinkelen.
Endelig.
Men den er så konsentrert om å komme seg unna at han mister den.
Og nå… har den fått konkurranse.
Ungfuglen er fast bestemt på å få tak i byttet igjen.
Men den har virkelig ikke dagen.
Nå er det ikke mange dagene igjen.
Når temperaturen synker, trenger ørnene mer energi for å holde varmen.
Men fortsatt ikke noe bytte.
Mindre enn halvparten av alle ørneunger overlever vinteren.
Det er nå eller aldri.
Og denne gangen…
slipper han ikke.
For bare noen måneder siden kom de unge ørnene til verden som hjelpeløse.
Takket være drapsinstinktet og foreldrenes utrolige hengivenhet
har de nå blitt ferdigutviklede rovfugler.
De får ikke det hvite hodet før de er fem år gamle.
Først da er de klar til å oppdra sin egen familie…
…og gi ferdighetene sine videre…
…til neste generasjon.
Tekst: Fredrik Island Gustavsen