EN DOKUMENTARSERIE FRA NETFLIX
Himlens herskere.
Frihedssymboler.
Uovertrufne jægere.
Vi ser rovfugle
som nådesløse dræbere.
Men der er en anden side af historien.
Uventet kloge.
Overraskende tilpasningsdygtige.
Og mere omsorgsfulde,
end du forestillede dig.
ROVFUGLE
DEN ØVRE MISSISSIPPI, USA
Midt om vinteren.
En hvidhovedet havørnehun har sammentrækninger.
Hendes æg tager 35 dage at klække.
For at være klar til foråret
skal hun lægge dem nu.
Men på denne tid af året
kan vejret hurtigt vende.
Ubeskyttede ville hendes æg fryse på få minutter.
Men hvidhovedede havørne er seje.
Hun gør, hvad der skal til, for at beskytte dem.
Og det er ikke bare mor.
Hendes mage for livet.
Et par dedikeret til at opfostre den næste generation af luftjægere.
Rundt om på planeten er der over 300 slags rovfugle.
Fra den største i verden med et vingefang på tre meter
til den mindste,
ikke større end en sommerfugl.
Uanset hvor de lever, styrer de himlen.
Fra tætte jungler
til det frosne Arktis.
Tørre ørkener…
…til tårnhøje bjerge.
De er alle kødædere,
udstyret med de samme våben.
Det er, hvad og hvordan de jager,
som har skabt en fantastisk gruppe
flyvende snigmordere.
DEANSKOVEN, STORBRITANNIEN
Ingen åbne flyveruter
og for mange gemmesteder
gør jagt næsten umulig for en rovfugl.
Medmindre det er skovens mester.
Duehøgen.
Bevæbnet med alle redskaber.
Præcist kikkertsyn,
et skarpt, bøjet næb til at rive i kød
og store, buede kløer at gribe bytte med.
Det er standardudgaven.
Det, der gør hendes speciel,
er måden, hun jager sit bytte på.
Med et par vingeslag
når hun op på 52 kilometer i timen…
…den hurtigste acceleration for næsten alle rovfugle.
Med halen som luftbremse
stopper hun brat.
De forkortede vinger
når gennem de mindste huller.
Hun skal ramme sit mål, før det når i dækning.
Hun flyver lavt for at nærme sig ubemærket.
Hvis det ikke lykkes første gang…
…er duehøge ikke bare adrætte…
…men også tålmodige.
Den findes i skovene på den nordlige halvkugle.
Duehøgens succes skyldes dens fantastiske smidighed.
Men når det handler om fart…
…er en anden rovfugl
uovervindelig.
Det hurtigste dyr på jorden,
vandrefalken.
Topfart på over 386 kilometer i timen
i et dyk.
Vandrefalke klarer sig så godt,
at de findes over hele verden.
WYE-DALEN, STORBRITANNIEN
Klipper er deres yndlingslevested.
De giver et udsigtspunkt for at finde føde.
Og de skaber opdrift,
som vandrefalke bruger til at stige op,
før de slår til fra oven.
De fleste rovfugles succes afhænger af evnen til at flyve.
HØJLANDET, SYDAFRIKA
Men der er altid én, som går imod trenden.
Mød sekretærfuglen.
Ingen typisk rovfugl.
Hun er en rovfugl
på stylter.
På højde med et syvårigt barn.
Og hun kan godt flyve,
men hun vil hellere gå.
Op til 29 km om dagen.
De lange ben bruges ikke kun til at gå.
De giver udsigt over det høje græs.
De ser lidt klodsede ud…
…men lad dig ikke narre.
Sparket kan dræbe…
…med en styrke på 20 kilo,
hurtigere, end et øje blinker.
Og hun skal være hurtig.
Den nulevende velociraptor
er også en mor.
To unger, næsten fuldvoksne.
Altid sultne.
Forældreopgaverne bliver også mere intense
i den hvidhovedede havørns rede.
Så snart sneen er smeltet,
kommer det magiske øjeblik.
To unger, nyudklækkede.
I al slags vejr…
…når som helst…
…beskytter mor dem så godt, hun kan.
Men med de kløer
skal hun træde forsigtigt.
Begge voksne skiftes om at ruge…
…og hente føde.
Forældreholdet giver ungerne den bedst mulige start.
Fire dage senere
klækkes det sidste æg.
Den ældste unge er allerede dobbelt så tung.
Medmindre forældrene kan give en utrolig mængde føde,
overlever den mindste unge ikke længe.
Rovfugle er mest sårbare i reden.
KALAHARIØRKENEN, SYDAFRIKA
Ungerne ville hurtigt omkomme i den bagende ørken…
…medmindre de kan finde ly for solen.
Sociale vævefugle bygger kæmpestore fællesreder.
I dem er det op til ni grader køligere.
Ikke kun vævefugle nyder godt af dem.
Deres rede har tiltrukket et par pygmæfalke.
De er nogle af jordens mindste rovfugle.
De usandsynlige besættere benytter sig af vævefuglenes hårde arbejde.
Af og til
æder de dem endda.
Men når det handler om dårlige naboer,
har vævefugle endnu større problemer.
Denne livskube
tiltrækker alle mulige rovdyr.
Vævefuglene virker forsvarsløse,
men de har en sikkerhedsstyrke…
…som er klar til at afværge angreb.
De er ikke større end din knytnæve,
men falkene slår hårdt.
Og heldigvis udviser de stærke, små krigere en vis tilbageholdenhed.
De tager kun få vævefugle hver sæson.
Det meste af tiden er der masser af andet bytte.
For vævefuglene handler det om at kende sin fjende.
Og for de små falke er det en hurtig løsning
på at finde føde og ly i den ufrugtbare ørken.
AMAZONFLODEN, FRANSK GUYANA
I dette fjerne hjørne af Sydamerika…
…er der så meget liv,
at alle skabninger skal have en niche.
Øverst i fødekæden er den syv kilo tunge harpyørn.
Men en anden rovfugl her gør tingene lidt anderledes.
Den rødstrubede caracara.
Når caracaraer fornemmer en trussel,
fortæller de det til alle.
Det er nok til at stoppe det øverste rovdyr.
Caracaraer betragtes som verdens mest sociale og intelligente rovfugle.
Vinderkombinationen gør dem i stand til at takle bytte,
selv en harpy ikke vil røre.
Hvepse.
Man bør lade dem være.
Men ved at samarbejde
finder caracaraerne på en plan.
Først den direkte tilgang.
Men når reden er rørt,
ender de små brod overalt.
Dernæst, slå til og grib fat.
Det kræver mod at gøre det.
Men lidt tapperhed
får arbejdet gjort.
Hvis en caracara kan klare smerten,
forlader hvepsene til sidst reden.
Disse papirlignende konstruktioner er så nærende som pap…
men gemt væk i bikagen
er fyldige, saftige maddiker.
Én caracaras tapperhed gavner hele holdet.
Når hun er færdig, deler resten byttet.
Serveret lige i rette tid.
Livet i regnskoven er hårdt.
Men caracaraer er på forkant
ved hjælp af udholdenhed og samarbejde.
De fleste rovfugle er ikke så samarbejdsvillige.
Selv i reden er der hård konkurrence.
Nye hvidhovedede havørneunger vokser sig 20 % større hver dag.
Men den yngste kæmper med at følge med.
Når de bliver fodret,
står han bagest i køen.
Om lidt over to måneder
skal ungerne være ti gange større
og klar til at flyve.
Men hvis der ikke er nok føde,
vil de ældste angribe deres småsøskende.
Det er sjældent, at tre unger overlever.
Forældrene arbejder hårdt på
at holde alle deres unger i live.
DRAKENSBERG, SYDAFRIKA
At finde nok føde er en konstant kamp for alle rovfugle.
Men nogle får det til at se let ud.
Gribbe bruger termisk opvind,
kolonner af stigende varm luft,
til at stige i højden.
Når de er nået højt nok op, svæver nogle over 160 kilometer
uden et eneste vingeslag.
På vejen bruger de teleskopisk syn til at scanne efter føde.
Gribbe er ådselædere.
At æde de døde har givet dem et dårligt rygte,
men de er de eneste rovfugle,
som aldrig dræber.
Og de udfører vigtigt arbejde som naturens oprydningshold.
Det ser kaotisk ud,
men der er en hakkeorden.
Ni forskellige arter gribbe lever i det sydlige Afrika,
og hver har sin egen rolle.
Først mellemvægterne.
Hvidryggede gribbe.
I store flokke æder de hovedparten af kadaveret,
de indre organer og kødet.
Dernæst, sværvægterne.
Med en vægt på over syv kilo er øregribben en af de største i Afrika.
Når de nærmer sig, træder alle til side.
Deres kraftfulde næb flår igennem ledbånd og hud
og åbner nye dele af kadaveret for de sidste i køen.
Letvægterne.
Hætteklædte gribbe står på sidelinjen,
stjæler rester, hvor de kan,
og venter tålmodigt på deres tur.
Når alle andre er færdige,
renser deres små næb knoglerne.
Gribbe gør det beskidte arbejde med at holde vores planet ren.
Maver så sure som bilbatterier
ødelægger bakterier og vira, som de æder,
og de nægter sygdomsspredende insekter
et sted at avle.
Vi har brug for gribbe,
men antallet falder drastisk.
På bare 15 år blev 97 % af Indiens gribbe dræbt,
forgiftet, fordi de åd døde køer
behandlet med et stof kaldet Diclofenac.
Da vildtlevende hunde tog deres plads som ådselædere,
førte det til en stigning i rabies,
tuberkulose og miltbrand.
Andre rovfugle har lidt en lignende skæbne.
I 1950'erne
var DDT et frit brugt insekticid.
Men det havde en ødelæggende effekt på hvidhovedede havørnes æg
og udslettede næsten den ikoniske art.
Da folk indså virkningen,
blev DDT forbudt.
På 50 år blev antallet af hvidhovedede havørne syv gange større.
Mange rovfugle er stadig under pres.
De betragtes som en trussel mod husdyr og vildt
og bliver forfulgt.
Og når levesteder ødelægges,
mister de føde og husly.
Men ikke alle klarer sig så dårligt i den moderne verden.
LONDON, STORBRITANNIEN
Det ligner det sidste sted, en rovfugl ville trives.
Men for dem, der kan tilpasse sig,
er det en verden af muligheder.
I hjertet af byen
rejser Battersea-kraftværkets skorstene sig over 90 meter op i luften.
De er hjemsted for et par vandrefalke.
De bruger betonvæggene som klipper.
Der er fordele ved livet i byen.
Der er så meget lys her,
at vandrefalkene kan jage om natten.
Parret opdeler sig for at dække et større område.
Hunnen er en større, mere erfaren nattejæger.
Hendes syn er mere end dobbelt så skarpt som vores,
takket være øjne, som er så store, at de rammer hinanden inde i kraniet.
Ved at vippe med hovedet triangulerer hun sit mål.
Men at forfølge duer i byen er risikabelt.
De mange bygninger gør det farligt at dykke.
Det tvinger byens vandrefalke til at jage på den hårde måde.
En vandret jagt…
…hvor rovdyr og bytte står mere lige.
Men selv uden at dykke,
selv om natten…
…bliver naturens hersker sjældent udmanøvreret.
Vandrefalke har spredt sig til byer i hele verden,
fra New York til Sydney.
Og med hver ynglesæson stiger antallet.
I den hvidhovedede havørns rede
er ungerne nået langt.
Alle tre.
Alle vokser sig stærke.
Og endelig udvikler de flyvefjer.
Ungerne overlever takket være mor og far.
De har arbejdet uafbrudt i seks måneder.
Men nu kommer de med mindre føde…
…et tegn til ungerne om,
at de skal flyve fra reden.
Kunsten at flyve kræver øvelse.
Under de rette forhold.
Når vejret er godt igen, er de mere beslutsomme end nogensinde.
Men omverdenen er ny og forvirrende.
Andre fugle er fjendtlige over for rovdyr.
Det er skræmmende at være langt fra familien.
Og det tager tid
at komme på fødderne.
Det er kun begyndelsen
på den lange rejse til voksenlivet.
Heldigvis
vil mor og far passe på dem et stykke tid.
Rovfugle er ikke naturlige dræbere.
De skal have tid til at udvikle deres evner.
I tre måneder har sekretærfugleungerne fået alt leveret af deres forældre.
Nu skal de klare sig selv.
En unge fører an.
Når dens søskende følger efter,
er jagten i gang.
At finde bytte kræver et skarpt øje
og mange skridt.
Det er ikke nemt at fange det.
Endelig succes.
Men et lille firben er knap nok en snack.
Heldigvis er mor på sagen.
Hun vil fodre ungerne i to måneder til…
…mens de akavede små
lærer at blive snigmordere,
ligesom mor.
Få fugle er så hengivne forældre.
Rovfugle bruger en stor del af livet på at opfostre deres unger.
De giver beskyttelse
og hårdt vundne måltider
for at sikre, at deres unger en dag vil være i stand til
at overleve på egen hånd.
DEN ØVRE MISSISSIPPI, USA
Sidst på efteråret.
Hundredvis af hvidhovedede havørne er rejst langvejs fra…
…for at jage migrerende vandfugle.
Unge ørne skal opbygge styrke.
De får ikke mere hjælp fra mor og far…
…så de skal se og lære.
Mens den svæver i vinden,
vælger en voksen det rette tidspunkt at angribe på.
Vandhøns skynder sig at dykke…
…men kan ikke blive dernede længe.
Det er svært at fange bytte.
Det er endnu sværere at holde fast i det.
Hellere give op end at risikere en kamp.
Nu skal han øve det, han har set.
Tricket er at overrumple én.
Lettere sagt end gjort.
Efter hvert mislykket greb…
…og alle, der slipper væk,
finjusterer han sin timing
og angrebsvinkel.
Endelig.
Men han er så fokuseret på at komme væk,
at han begår en fejl.
Og nu
har han konkurrence.
Den unge er fast besluttet på at genvinde sin præmie.
Men det er ikke hans dag.
Og der er snart ikke flere dage.
Når temperaturen falder,
bruger ørne mere energi på at holde varmen.
Men stadig intet bytte.
Under halvdelen af alle ørneunger overlever deres første vinter.
Det er nu eller aldrig.
Og denne gang…
…giver han ikke slip.
For få måneder siden
kom de nye ørne til verden som hjælpeløse unger.
Takket være deres dræberinstinkt og forældrenes utrolige hengivenhed,
er de blevet til fuldgyldige rovfugle.
De udvikler ikke deres hvide hoved, før de er fem år gamle.
Først da vil de være klar til at stifte deres egen familie…
…og give deres evner videre…
…til den næste generation.
Tekster af: Mila Tempels