EN DOKUMENTÄRSERIE FRÅN NETFLIX
Våra släktingar bland djuren.
Smarta.
Känslosamma.
Ju mer vi får veta om våra vilda kusiner…
…desto tydligare blir det att de är helt extraordinära.
Människoaporna är inte bara mästare på överlevnad.
De har skrivit om alla livets spelregler.
MÄNNISKOAPOR
Djungeln.
Människoapornas födelseplats…
…och hemvist för alla vilda människoapor som finns idag.
Det är också här den här tvååriga apungen
ska lära sig att överleva.
Han är en schimpans, vår närmaste djursläkting.
Det han ska upptäcka de närmsta månaderna kommer att påverka honom livet ut.
Han bor i ett samhälle med över 150 schimpanser,
och behöver inte vara rädd för andra djur.
Den största utmaningen för honom kommer från hans egen sort.
Precis som vi har schimpanser olika personligheter.
Han måste lära sig vem han kan lita på.
Mammans vänner är snälla och hjälpsamma.
De större ungarna är roliga att leka med.
De är de fullvuxna hanarna som han måste akta sig mest för.
De här två hanarna är alltid tillsammans och har alltid behandlat honom väl.
Men den här är en riktig mobbare.
Han försöker höja sin status…
…genom att hota och skrämmas.
För schimpanser är våldet en del av livet.
Men maktkamperna är inte bara vilda slagsmål.
Den här ungen ska snart få se något häpnadsväckande.
Ingen av de här två äldre hanarna är lika stor som mobbaren.
Men de vägrar att underkasta sig.
Mobbaren är för stark, och den första hanen faller tillbaka.
Men hans kompis attackerar.
Nu är den första tillbaka igen.
Mobbaren kan inte besegra båda två. Det är bäst att fly medan han kan.
En av kompisarna är skadad.
Men han är inte ensam.
I de här djursamhällena…
…behöver man inte vara störst eller våldsammast.
Man behöver vänner.
Ju fler allierade man har desto bättre.
Men alla har sina egna personliga sätt att skaffa vänner.
En unge måste hitta sitt eget sätt
att bidra till sin apfamilj.
Familjen människoapor innehåller världens mest sofistikerade djur.
Först ut har vi hominiderna.
Schimpansen,
dvärgschimpansen,
tre orangutangarter,
två sorters gorilla,
och en människa.
Vi delar alla vissa unika drag.
Tack vare en speciell led i axeln kan vi hänga i armarna
och nå frukt långt ut på grenarna.
Och vi kan svinga oss fram.
Det här kan inte de markattartade aporna i Afrika och Asien.
En svans ger en ingen balans när man svingar sig.
Därför har människoapor ingen svans.
De verkliga svingkungarna är gibbonerna.
Gibbonerna är en egen familj,
med minst 18 olika arter som lever i Asiens djungler.
De är mindre än hominiderna och väldigt kvicka.
Människoapor har större hjärnor och kroppar än markattor.
Och hominiderna är större än alla andra.
Det kan ibland leda till problem.
Orangutangen är världens största trädlevande djur.
Fullvuxna hanar väger runt 77 kilo.
Ungefär som en vuxen människa.
Tänk om din pappa skulle göra det här.
Den här unga orangutangen
håller på att lära sig en perfekt klättringsteknik.
Orangutanger utvecklades på samma plats som tigrar.
Därför lärde de sig ett unikt sätt att undvika marken.
Stavhopp kräver väldigt lite ansträngning
och gör att de kan dra nytta av att vara sådana tungviktare.
Att klättra upp i gigantiska djungelträd kräver mer ansträngning.
Det är farligare också.
De här träden är högre än 20-våningshus.
Och ofta finns den bästa frukten långt upp i trädets krona.
Orangutanger kan också trampa fel.
Många har läkta frakturer som vittnar om tidigare fall.
Men orangutanger har lätt att lära.
Inte nog med att de minns var den bästa maten finns.
De har tredimensionella kartor i hjärnan över hur man säkrast tar sig dit.
Hjärnstyrka förändrar allt.
När även samarbete är inblandat blir resultaten formidabla.
Mamman och ungen följer efter en grupp schimpanshanar.
De letar efter mat.
Men det här är ingen vanlig jakt på föda.
Schimpanser älskar kött.
Det innehåller näringsämnen som inte finns i deras vanliga vegetariska föda.
Mamman och ungen hoppas få vara med och dela.
Röda guerezor är svåra att fånga.
Men när de samarbetar har schimpanserna större chans.
De här två är blockerare. De skär av alla flyktvägar.
En annan går i förväg för att lägga sig i bakhåll.
Sen kan jagaren anfalla.
Detta otroliga lagarbete ger dem 80 procents träffsäkerhet.
Det är bättre än alla stora kattdjur.
Men schimpanserna är så skickliga jägare
att de nästan har utrotat de andra aporna i trakten.
Människan är inte den enda apan som gör saker till överdrift.
Nu är det svårare att hitta kött, och det gör det mer värdefullt.
Den som inte har kött måste tigga.
Och man måste göra det artigt.
Kött är mer än bara mat. Det är en social valuta.
Att bli en skicklig jägare är ett sätt att klättra socialt.
Hanarnas framgång beror ofta på deras förmåga att skaffa föda åt andra.
Larer.
Precis som många människor lever de i par.
Varje dag sjunger de kärlekssånger för varandra.
Men som vi så väl vet kan relationer vara
komplicerade.
En mörkhårig, fyraårig unglar…
…och hans blonda storebror.
De har nyligen förlorat sin pappa.
På grund av honom.
I många djurfamiljer
kan styvpappor försumma, mobba eller till och med döda tidigare ungar
för att kunna skaffa egna.
Men nu behöver de här bröderna hjälp,
och styvpappan är den enda som kan hjälpa dem.
Så här års är det få träd som bär frukt.
Det finns bara ett i närheten.
Det står vid gränsen till deras revir, väldigt nära deras fiender.
Familjen närmar sig försiktigt.
Hanen i granngruppen.
Han blockerar deras väg.
Styvpappan försöker skrämma fienden med sina rop.
Men grannen backar inte.
Styvpappan anfaller.
Fienden får panik.
Styvpappan knappar in.
Han gör ett sista, riskabelt och desperat anfall.
Styvpappan har skaffat en viktig måltid åt sin nya familj.
Han kanske inte är så dum trots allt.
Gibboner är ofta överraskande ömsinta mot sina styvbarn.
Vem vet? En dag kanske det är han som behöver deras hjälp.
Det lönar sig att tänka långsiktigt.
De flesta människoapor blir långt över 40.
Det kan göra familjelivet lite komplicerat.
Det är speciellt sant för den största apan av alla.
Bergsgorillan.
Det här är en silverrygg.
Han är familjens överhuvud.
Och vilken familj han har.
Fyra fruar…
…tre ungdjur…
…två nyfödda ungar…
…och en grinig farfar.
Pappan är en hunk på 200 kilo…
…beväpnad med enorma hörntänder.
Men han är en förvånansvärt ömsint jätte
som äter nästan uteslutande vegetarisk föda.
Det är lättast här i skogen.
När man blir hungrig behöver man bara sträcka sig lite.
Det är som att bo i en salladsskål.
Men den som äter så här mycket grönt behöver gott om tid att smälta maten.
Bergsgorillor vilar minst en tredjedel av dygnet.
De försöker i alla fall.
Flugorna stör honom,
och ungarna är ännu värre.
Sin tuffa image till trots är pappan en riktig mjukis.
Men då och då måste han slåss för att försvara det han älskar.
Det är då storleken verkligen har betydelse.
En rival med sin trupp.
Pappan har mycket att förlora.
Hans fruar kan bli stulna.
Hans ungar kan bli dödade.
En kamp kan till och med ta död på honom själv.
Ibland räcker det att visa musklerna för att skrämma bort fiender.
Pappan försöker köra bort dem.
Men rivalen har stöd från hela sin familj.
Rivalen anfaller.
Pappan får inte visa några tecken på svaghet.
Rivalen drar sig tillbaka.
Pappan kan gå hem till familjen han älskar så.
Kärlek uttrycker de bäst genom att röra varandra.
Det här plockandet i pälsen är limmet som håller samman apornas samhällen.
Det kan utbytas mot vänskap och tjänster.
Det görs med stor omsorg och noggrannhet…
…och ger en hormonrusning som får dem att må bra.
Apor älskar det, och samhörigheten det skapar.
Därför är det förvånande att det finns en apa
som tillbringar livet i huvudsak ensam.
GUNUNG PALONG INDONESIEN
Borneoorangutangen.
Bara fullvuxna hanar har de här kindsvullnaderna.
Man tror att de är till för att rikta ljudet av hans långa lockrop.
Han tar kontakt med andra orangutanger som lever utspridda i skogen.
Vissa forskare tror att orangutanger en gång levde tillsammans som gorillor.
Hanarna med de svullna kinderna vaktade då en liten grupp honor
som silverryggarna gör.
Men för runt fyra miljoner år sedan förändrades klimatet.
Träden slutade att bära frukt varje år.
Många djur fick svälta.
För att ha tillräckligt med mat delade orangutangfamiljerna upp sig
och spred ut sig i skogen.
Nu lever de ensamma.
Men inte helt ensamma.
Den här nyfödda ungen är bara en månad gammal.
Hon stannar hos sin mamma i åtta år.
Det är den längsta barndomen i apornas värld, förutom hos oss.
Det tar lång tid att lära ut alla överlevnadshemligheter.
Vilka blommor man kan äta.
Hur man får ut termiter ur ruttet trä.
Var man hittar träd med frukt när tiderna är hårda.
Ingen svarar på hanens rop.
Han kan gå i flera dagar, ibland veckor, utan att träffa på någon annan orangutang.
Ingen vet hur han känner sig.
Men det kan hända att han ibland
känner i djupet av sitt människoap-DNA att han längtar efter beröring och vänner.
Men det finns också tillfällen då till och med de mest sociala aporna
väljer att vara ensamma.
Idag har mamman och ungen dragit sig undan i lugn och ro
nära utkanten av reviret.
Långt från stressen i schimpanssamhället.
Gränspatrullen.
Det är hanar från granngruppen.
Uppmärksamma.
Tysta.
De har ett uppdrag. De ska ta kontroll över fler fruktträd.
För att uppnå sitt mål drar de sig inte för att döda.
Ungar är inget undantag.
Mamman vet att något står på.
Det är bäst att hålla tyst.
Det var nära ögat.
Krig är en lika stor del av schimpansernas värld som av vår.
Men inte alla våra nära släktingar är lika våldsamma.
På andra sidan Kongofloden lever en annan apa
som vi har till 99 procent samma DNA som oss.
WAMBA DEMOKRATISKA REPUBLIKEN KONGO
Precis som schimpanserna har dvärgschimpanserna stora samhällen.
Dvärgschimpanshanar använder också styrkeuppvisningar
för att skrämma andra.
Den här snubben vill verkligen visa sig tuff.
Honorna har fått nog av honom.
Bland dvärgschimpanserna är det honorna som har starkast allianser.
Det ger dem makt.
Till skillnad från schimpanshonorna domineras de inte av sina hanar.
Den här dvärgschimpansungens mamma skyddar honom från större mobbare.
Han kommer troligen inte att behöva uppleva krig.
Möten mellan dvärgschimpanssamhällen är nästan alltid fredliga.
De är väldigt olika schimpanser, och det är ingen som riktigt vet varför.
Under sin uppväxt kommer den här schimpansen
att utsättas för risker som dvärgschimpanser slipper tänka på.
Men som alla apor gör han sitt bästa.
Vem vet?
Det här kanske blir början på en vacker vänskap,
som håller i åratal.
Men deras öde, och hela apfamiljens,
vilar i händerna på den allra mäktigaste apan.
Vi dödar våra vilda kusiner.
Vi sätter dem i burar.
Vi förstör deras hem.
Men trots alla dessa motgångar
har aporna fortfarande förmåga att förbrylla oss.
Omgiven av mänskliga bostäder ligger en isolerad skogsplätt
som inte är större än ett dussin fotbollsplaner.
Här bor en fascinerande grupp schimpanser.
Nästan varje dag måste de ge sig ut i vår värld.
Vi kan bara föreställa oss hur vi ser ut från schimpansernas perspektiv.
De har all anledning att vara försiktiga.
Men belöningen är stor.
Odlad frukt som är så full av socker
måste smaka himmelskt.
Schimpanserna har lärt sig att vara försiktiga med människor…
…och att maximera sina chanser i den svårnavigerade, nya världen.
Palmoljefrukt.
Det bästa är kärnan som är full av protein och kalorier.
Men det finns ett problem.
De har ett hårt skal.
Man måste vara uppfinningsrik för att få ut kärnan.
Att knäcka nötter verkar kanske lätt för oss,
men som djurbeteende är det något revolutionärt.
Det placerar apor i bräschen
för en exklusiv klubb för redskapsanvändare.
Apor tillverkar kojor.
Paraplyer.
Sonder.
Till och med spjut.
Den här gruppen i Bossou är exceptionell.
De har utvecklat mer än ett verktyg för att komma åt våra skördar.
De har uppfunnit både hammare och städ och det här.
En mortelstöt.
De använder den för att mosa palmhjärta så att det blir lättare att äta.
Det här beteendet finns bara i det här samhället.
De har till och med lärt sig hur de ska oskadliggöra snaror,
som orsakar mycket skada för andra schimpansbestånd.
Men trots dessa framgångar minskar de fortfarande i antal.
Det finns bara sju Bossouschimpanser kvar.
En ung schimpans.
Han är den enda ungen kvar i gruppen och längtar efter någon att leka med.
Pascal Goumi är en lokal bybo, men han är inget hot.
Han är fältforskare, och har känt schimpansen sedan den föddes.
Man kan gott säga att de har blivit vänner.
Vänskap är så viktigt för att apor ska lyckas i livet
att den till och med kan sträcka sig över artgränserna.
Men det är människor som dominerar på jorden nu.
Vi ger inte mycket utrymme till de andra aporna.
Vi har glömt bort att det är vårt ansvar att ta hand om dem.
Det handlar ju faktiskt om vår familj.
Undertexter: Sara Palmer