EN DOKUMENTARSERIE FRA NETFLIX
Vår egen dyrefamilie.
Smarte.
Følsomme.
Jo bedre vi blir kjent med våre slektninger i villmarka…
jo lettere blir det å se hvor spesielle de er.
Aper har ikke bare lært seg å mestre overlevelsens kunst,
de har også redefinert spillereglene.
APER
Jungelen.
Hominidene, apefamiliens fødested.
Området der alle dagens ville aper lever.
Og her lærer denne lille hannen, som er mindre enn to år, seg å overleve.
Han er en sjimpanse, vår nærmeste slektning i dyreriket.
Det han skal oppdage i de kommende månedene, vil forme hele livet hans.
Siden han bor i et samfunn med mer enn 150 andre sjimpanser,
har han lite å frykte fra andre dyr.
Den største utfordringen vil han få fra sine egne.
Akkurat som oss har sjimpanser ulike personligheter.
Han må lære seg hvem han kan stole på.
Mammas venner er støttende og snille.
Og det er gøy å leke med noen av de eldre ungene.
Det er voksne hanner han må være mest på vakt mot.
Disse to eldre karene er alltid sammen. De har alltid vært god mot ham.
Men han her… er en bølle.
Han prøver å skaffe seg status…
ved å ture fram og skremme andre.
Vold er en del av livet for sjimpansene.
Men det ligger mer bak kampen om makt enn ren villskap.
Og nå skal ungen bli vitne til noe bemerkelsesverdig.
Ingen av de to eldre hannene er like store som bøllen.
Men likevel nekter de å underordne seg.
Bøllen er for sterk. Den første hannen skyr unna.
Men så hiver kompisen hans seg inn.
Og nå er den første tilbake.
Bøllen klarer ikke å slå begge. Nå må han komme seg ut mens han kan.
En av de to har blitt skadet.
Men han lider ikke alene.
I dette dyresamfunnet…
…trenger man ikke å være den største eller mest aggressive.
Det man trenger, er venner.
Jo flere allierte man har, jo bedre.
Men hvordan du får venner, avhenger av personligheten din.
En unge må finne sin egen måte
å lykkes med å bli medlem av apefamilien.
En familie som består av de mest sinnrike dyrene i verden.
Først har vi de store menneskeapene.
Sjimpansen,
dvergsjimpansen,
tre orangutangarter,
to typer gorillaer
og arten menneske.
Alle deler vi unike kjennetegn.
Takket være et eget skulderledd kan vi henge etter armene
og få tak i frukt ytterst på greiner.
Og så kan vi svinge oss.
Det kan ikke en eneste ape i Afrika eller Asia gjøre.
Haler hjelper ikke balansen når man svinger seg.
Derfor har ikke aper hale.
Den som virkelig får det til å swinge, er gibbonen.
De går under betegnelsen "små aper". Minst 18 ulike arter bor i Asias jungler.
De er mer på størrelse med apekatter, og de er veldig smidige.
Aper har større hjerne og kropp enn de fleste apekatter.
Og de store apene har virkelig vokst seg store.
Og det kan være problematisk.
Orangutanger er de største av alle dyr som bor i trær.
Voksne hanner veier rundt 77 kg,
ganske likt et voksent menneske.
Se for deg at faren din gjør noe sånt.
Denne unge orangutangen perfeksjonerer fortsatt klatreteknikken.
Orangutanger utviklet seg side om side med tigere.
Derfor utviklet de en særegen måte å holde seg oppe fra bakkenivå på.
Stavsprang krever liten innsats.
Slik får de mest mulig ut av å være tungvektere.
Men å klatre opp i jungelens kjemper
er mer strevsomt og mer risikabelt.
Disse trærne er høyere enn en bygning på 20 etasjer.
Og den beste fruktens fins ofte helt øverst i treet.
Selv orangutanger gjør feil.
Mange har tidligere fått brudd, som nå er leget. De vitner om tidligere fall.
Men orangutanger er flinke til å lære.
Ikke bare husker de hvor de finner den beste maten,
de lager seg også tredimensjonale kart i hodet over de tryggeste veiene dit.
Hjernekapasitet er alfa og omega.
Og når den brukes på lagarbeid,
kan det føre med seg imponerende resultater.
Mora og ungen følger etter en gruppe sjimpansehanner.
De leter etter mat.
Men dette er ikke noe vanlig matraid.
Sjimpanser har sans for kjøtt.
Det gir næringsstoffer de ikke får fra det vanlige, vegetariske kostholdet.
Mora og ungen har håp om en andel.
Den røde kolobusapen er vanskelig å fange.
Men det blir lettere for sjimpansene når de samarbeider.
Disse to blokkerer. De stenger fluktrutene.
En annen skal ligge i bakhold.
Nå kan jegeren slå til.
Dette merkverdige lagarbeidet gjør at de lykkes 80 % av gangene,
noe som er et mye høyere tall enn hos store kattedyr.
Men disse sjimpansene er så effektive jegere
at de har gjort den lokale apekattbestanden fåtallig.
Mennesket er ikke den eneste apen som mangler måtehold.
Nå som det er vanskeligere å få tak i kjøtt, er det enda mer dyrebart.
Har du ikke kjøtt, må du tigge.
Og da må du være høflig.
Kjøtt er mer enn mat. Det er en sosial valuta.
Å bli en god jeger
er en annen måte å klatre på den sosiale stigen på.
En hannapes suksess måles ofte i evnen til å skaffe mat.
Hvithåndgibbon.
Som mange av oss lever også de i par.
Hver dag uttrykker de sin kjærlighet for hverandre gjennom sang.
Men som vi også vet, kan forhold være
innviklet.
Et mørkt fire år gammelt ungdyr
og dets lyse storebror.
De har nylig mistet faren.
Til ham.
I mange dyrefamilier kan nye stefedre forsømme, plage
eller til og med drepe ungdyr for å heller kunne oppdra egne unger.
Men akkurat nå trenger disse søsknene hjelp.
Og stefaren er deres eneste alternativ.
På denne tiden av året er det lite frukt på trærne.
Det fins bare én.
Helt i utkanten av reviret deres, rett ved siden av fiendene deres.
Familien nærmer seg forsiktig.
Hannen fra nabogruppen.
Han står i veien for dem.
Stefaren prøver å skremme fienden med rop.
Men naboen holder stand.
Stefaren angriper.
Fienden får panikk.
Stefaren nærmer seg.
Han tar sjansen på et siste, desperat angrep.
Nå har stefaren sikret sin nye familie et livsnødvendig måltid.
Kanskje han ikke er så verst.
Gibboner viser ofte overraskende ømhet overfor stebarna sine.
Hvem vet? En dag trenger han kanskje deres støtte.
Det lønner seg å ha en langtidsstrategi.
De fleste aper lever langt ut i førtiårene.
Og livet i familien kan bli komplisert.
Særlig for den største apen av dem alle.
Fjellgorillaen.
Den er en sølvrygg.
Familiens overhode.
Og det er litt av en familie.
Fire koner.
Tre ungdommer.
To småbarn.
Og en gretten bestefar.
Pappa er veldig stor. Han veier 200 kg.
Han er utrustet med svære hjørnetenner.
Likevel er han en overraskende snill kjempe,
for han er nesten 100 % vegetarianer.
Det er det letteste i denne skogen.
Så fort du blir sulten, trenger du bare å strekke ut armen.
Det er som å bo i en salatbolle.
Men når du spiser så mye grønnsaker, trenger du tid til å fordøye dem.
Fjellgorillaer hviler nesten en tredjedel av dagen.
De prøver, iallfall.
Fluene er en plage, og enda verre er det med ungene.
På tross av sitt tøffe, mandige ytre, er faren likevel bløthjertet.
Men nå og da må han kjempe for det han har kjært.
Og det er da størrelsen virkelig får en betydning.
En rival.
Og flokken hans.
Her har faren veldig mye å tape.
Konene hans kan bli stjålet fra ham, og ungene hans kan bli drept.
En slåsskamp kan koste ham livet.
Noen ganger er en maktdemonstrasjon nok til å avskrekke fiender.
Faren prøver å jage dem vekk.
Men rivalen har forsterkninger. Hele familien.
Rivalen går til angrep.
Faren har ikke råd til å vise noe tegn til svakhet.
Rivalen slår retrett.
Nå kan faren vende tilbake til familielivet, som han er så glad i.
En kjærlighet som best kan uttrykkes gjennom berøring.
Lysking er limet som holder apesamfunnet sammen.
Den kan byttes mot vennskap og tjenester.
Den utføres med stor omsorg og mye oppmerksomhet.
Og den utløser en strøm av hormoner som gir velbehag.
Aper higer etter den og kameratskapet den fører med seg.
Derfor er det overraskende at én ape tilbringer mye av livet alene.
En borneoorangutang.
Bare fullvoksne hanner
har disse store posene i kinnene.
Man tror at de bidrar til å styre retningen når de roper på avstand.
Han tar kontakt med andre orangutanger som er spredt utover skogen.
Noen forskere tror at orangutangene en gang bodde sammen, som gorillaene.
Hannene med posekinnene voktet en liten gruppe hunner,
slik sølvryggene gjør.
Men så, for fire millioner år siden, endret klimaet seg.
Det kom ikke lenger frukt på trærne hvert år.
Mange dyr sto i fare for å sulte i hjel.
For å finne nok mat delte orangutang- familiene seg opp og spredte seg.
Nå lever de alene.
Men ikke helt.
Denne babyen er bare én måned gammel.
Nå skal den være med moren i åtte år.
Det utgjør den lengste barndommen av alle andre aper enn oss.
Det tar lang tid å lære bort alle hemmelighetene bak overlevelseskunsten.
Hvilke blomster man kan spise.
Hvordan man får termitter ut av råttent treverk.
Og hvor man finner trær med frukt når det blir tøffere tider.
Ingen svarer på hannens rop.
Han kan gå i dager, ja, selv uker, før han møter en annen orangutang.
Ingen vet helt hvordan han har det.
Men kanskje kommer det av og til fra dypet av hans ape-DNA
en lengsel etter en kamerats berøring.
Men noen ganger velger selv de mest sosiale apene
å være alene.
I dag har mora og ungen funnet et stille og fredelig sted
helt i utkanten av reviret.
Langt unna det stressende sjimpansesamfunnet.
En grensevakt.
Hanner fra nabogruppen.
Årvåkne.
Stille.
Oppdraget deres er å få kontroll over flere frukttrær.
Og de er villige til å drepe for å få det til.
De gjør ikke unntak for barn.
Mor vet at noe er galt.
Det er best å forholde seg helt stille.
Det var nære på.
Krig er en like stor del av sjimpansenes liv som av vårt.
Men ikke alle våre nærmeste slektninger er like voldelige.
På den andre siden av Kongoelven finner vi en annen ape,
som vi deler nesten 99 % av vårt DNA med.
DEN DEMOKRATISKE REPUBLIKKEN KONGO
Akkurat som sjimpanser lever også bonoboaper i store samfunn.
Bonobohannene viser også sin styrke for å skremme vekk andre.
Han her oppfører seg virkelig sjefete.
Og nå har hunnene fått nok.
Blant bonoboapene er det dem som danner de sterkeste alliansene.
Og det gir dem makt.
I motsetning til sjimpansehunner er ikke hannene herre over dem.
Det er mora som beskytter denne bonoboungen fra bøllene..
Og det er lite trolig at han vil oppleve krig.
Når ulike bonobosamfunn møtes, går det nesten alltid fredelig for seg.
Veldig ulikt sjimpansene. Og det er egentlig ingen som vet hvorfor.
Når denne sjimpanseungen vokser opp,
vil den støte på farer unge bonoboer aldri vil trenge å bekymre seg for.
Men på ekte apevis gjør den sitt beste.
Hvem vet?
Kanskje er dette begynnelsen på et vakkert vennskap i flere tiår framover.
Men deres og hele familiens framtid
hviler i hendene til den mektigste apen av dem alle.
Vi dreper våre ville slektninger.
Vi setter dem i bur.
Vi ødelegger hjemmene deres.
Men selv når de møter slik motgang
har apene evnen til å forbløffe oss.
Omgitt av menneskelig bosetning.
En isolert liten skogflekk, bare på størrelse med noen fotballbaner.
Den huser en bemerkelsesverdig gruppe sjimpanser.
Nesten hver eneste dag må de begi seg inn i vår verden.
Vi kan bare forestille oss hvordan sjimpansene oppfatter oss.
De har all grunn til å være på vakt.
Men belønningen er stor.
Dyrket frukt med et så høyt sukkerinnhold
må jo smake himmelsk.
Disse sjimpansene har lært seg å liste seg ubemerket blant mennesker
og å få mest ut av denne utfordrende, nye verdenen.
Frukten fra oljepalmen.
Den beste delen er kjernen, som er full av proteiner og kalorier.
Det er bare ett problem.
Den er omgitt av et hardt skall.
Oppfinnsomhet må til for å komme inn til den.
Nøtteknekking kan virke enkelt for oss,
men innen dyreadferd er det banebrytende.
Det setter apene øverst i den eksklusive gruppen som benytter verktøy.
Aper bygger reder.
Lager paraplyer.
Sonder.
Til og med spyd.
Denne gruppen i Bossou er noe helt for seg selv.
De har utviklet mer enn ett verktøy for å dra nytte av avlingene våre.
I tillegg til hammere og ambolter har de funnet opp dette.
En støter.
Den brukes til å mose oljepalmekjerner, slik at de blir lettere å spise.
Denne adferden finner vi bare i dette samfunnet.
De har endatil lært seg å deaktivere tyvjegernes snarer,
som står for så stor skade på andre sjimpansebestander.
Men på tross av disse store bragdene reduseres bestanden.
Nå er det bare sju bossousjimpanser igjen.
Et ungdyr, den eneste igjen i gruppa,
som virkelig trenger noen å leke med.
Pascal Goumi er herfra, men han utgjør ingen trussel.
Som feltforsker har han kjent denne sjimpansen siden den ble født.
Man kan trygt si at de har blitt venner.
Vennskap er så avgjørende for apene
at det til og med kan krysse artsgrensene.
Men nå er det menneskene som er herre over kloden.
Vi har ikke etterlatt mye plass til våre apeslektninger.
Og vi har glemt at vi har en plikt til å ta vare på dem.
For til syvende og sist er jo dette også vår familie.
Tekst: Fredrik Island Gustavsen