ДОКУМЕНТАЛЬНИЙ СЕРІАЛ «НЕТФЛІКС»
Якщо хочете химерного розмаїття створінь…
ось вам сумчасті.
Чудернацькі ссавці з сумками.
Вони можуть здаватися трохи дивними…
але не варто їх недооцінювати.
Завдяки незвичайним здібностям і дивовижній здатності пристосовуватися…
вони підкорили континент.
СУМЧАСТІ
У цих висотних долинах мешкають славнозвісні сумчасті.
АВСТРАЛІЙСЬКІ АЛЬПИ ШТАТ ВІКТОРІЯ
Великі сірі кенгуру.
Сьогодні з'явився на світ новий кенгуру.
Усі кенгуренята починають однаково.
Трохи більший за ембріон.
Сліпий, з ледь помітними задніми кінцівками
він має видертися по хутряній стіні вшестеро вище за власний зріст.
Куди він лізе?
До маминої сумки.
У сумці кенгуреняті тепло,
безпечно
та є що поїсти.
Він сидить там, доки не підросте.
Через шість місяців він готовий вилазити.
Кенгуреня вперше побачило світ…
і дізналося…
що їх зграя.
Його мати, ще кілька самиць
та ревнивий бос-охоронець.
Це його тато.
Зараз малюк дізнається секрет успіху свого тата.
Багато м'язів
та гнучкість.
Аж тут прийшов татків суперник.
Ще один претендент на право парування.
Це демонстрація сили…
сеча…
і ще почухатися.
Мовою тіла це означає: «Я можу тебе побити».
«Воно тобі треба?»
«Ні».
От і все.
До наступного разу.
Одного дня це кенгуреня спробує
стати королем кенгуру.
Якщо доживе.
У цій долині живе зграя динго.
Їхня спеціальність — ловити кенгуру.
Динго бігають зі швидкістю 40 кілометрів на годину.
А кенгуру — зі швидкістю 60 кілометрів на годину.
Динго дивляться, чи не відбився хто від зграї.
Але цього разу їм не пощастило.
Наразі кенгуреня відпочиває в безпечній маминій сумці.
Це просто складка шкіри,
але саме в ній сумчасті починають життя
вже мільйони років.
Сумчасті виникли ще в часи динозаврів
на давньому континенті.
Сьогодні у більшості місць
їх витісняють плацентарні ссавці.
Але на американських континентах досі живе низка опосумів.
Зокрема дромери,
останні живі члени родини,
від якої походять три чверті сучасних сумчастих.
Вважається, що після роздроблення суперконтиненту
на одній з його частин відплив близький родич цього живого викопня.
Ізольовані у сучасній Австралії,
де майже немає конкуренції з боку інших ссавців,
нащадки цього первісного опосума розповсюдилися по землі можливостей.
РУДИЙ КЕНГУРУ
У результаті еволюції з'явилося 200 видів.
СІРИЙ КЕНГУРУ
КЕНГУРОВИЙ МУСКУСНИЙ ЩУР
Усі з фантастичними назвами.
ПОТОРУ
ВОМБАТ
Кожен зі своїм унікальним способом життя.
СКЕЛЬНИЙ ВАЛАБІ
КВОКА
Це переважно нічні тварини…
ТИГРОВИЙ КВОЛ
ДУНАРТ
які харчуються комахами
або рослинами.
КОАЛА
Але дехто з них виріс більший,
став лютіший
та вподобав м'ясо.
Це кадри 1936 року.
Тилацин або тасманійський тигр
колись був найвищим хижаком Австралії.
Це останній раз, коли його було задокументовано.
Далі там поселилися люди, прийшли мисливці й він зник.
Сьогодні залишилось лише кілька видів м'ясоїдних сумчастих.
Найбільший з них ховається у найвіддаленішій частині Австралії.
Легендарне створіння…
зі страшною репутацією.
Тасманійський диявол.
ГОРА КРЕДЛ ТАСМАНІЯ
Молодий диявол буває різким…
але він радше наляканий, ніж агресивний.
Як усі дияволи, він надає перевагу темряві.
Йому лише вісім місяців, він нещодавно пішов від матері
і з тих пір майже не їв.
Якщо це не виправити, шансів подорослішати буде мало.
Яка його найбільша проблема?
Інші дияволи.
Дияволеня не рівня великим хлопцям.
Двоє дорослих дияволів б'ються за тушку.
А поки вони там б'ються…
можна поцупити собі шматочок.
Треба поквапитися…
поки біда не повернулася.
Він може лише розраховувати на недоїдки.
Та зважаючи на те, що диявол може з'їсти половину своєї ваги,
чекати на них доведеться довго.
На світанку він нарешті отримав бажане.
Ну, майже.
Залишилась сама шкіра та кості, але дияволеня не має вибору.
Тасманійські дияволи іноді полюють,
але падло їх цілком влаштовує.
Ця здатність їсти неїстівне допомогла сумчастим підкорити континент.
ОСТРІВ КЕНГУРУ ПІВДЕННА АВСТРАЛІЯ
Три чверті природних лісів Австралії складають евкаліпти.
Їхнє листя таке токсичне,
що майже ніхто не може його їсти.
Але одні знамениті сумчасті обернули цей рясний ресурс
собі на користь.
Ця коала-мати виглядає трохи дрімотною,
адже вона годується за двох.
Її організм перевантажений.
У її шлунку живе певна суміш мікробів.
Ці мікроби нейтралізують отруту, від якої ми впали б у кому.
Коали не народжуються з таким сильним травленням.
Це набута якість.
Малюк харчується молоком та напівперетравленим калом матері.
Разом із рідкими фекаліями йому передаються необхідні бактерії.
Хоча токсини й нейтралізуються, на розщеплення цього низькопоживного листя
витрачається майже вся енергія коали.
Тож не дивно, що вони сплять 90 % свого життя.
Але не всі сумчасті живуть таким невимушеним життям.
ПЛАТО АТЕРТОН КВІНСЛЕНД
Зустрічайте БАМЗ-стрибуна у природі.
Цукрова сумчаста політуха.
Цей опосум розміром з долоню
може одним стрибком пролетіти половину футбольного поля.
Його стрімкий спосіб життя підігрівається цукровим соком.
Але його зуби замалі, щоб прогризти товсту кору.
Час навідатися до масивніших родичів.
А саме до великих сумчастих політух.
Їхні сильні щелепи швидко прогризають найміцнішу кору.
Після великої політухи
щось перепаде й малій.
Але політухи — товариські тварини.
На вечірку підтягуються ще гості.
Таку кількість гостей без запрошення важко ігнорувати.
Великій політусі це набридло.
Треба або битися,
або летіти звідси.
Для цукрової політухи вибір очевидний.
Тим часом в Австралійських Альпах кенгуреня підросло.
Йому вже дев'ять місяців. Час починати доросле життя.
Ну, майже час.
Протягом наступних кількох місяців він стрибатиме то в мішок, то назовні.
Повторюючи за батьком,
він створює собі імідж крутого хлопця.
І практикується на матері.
Добре, що вона терпляча.
Так триватиме доти, доки йому не виповниться півтора року.
Потім він стане самостійним
і змагатиметься за лідерство.
Бо лише босові зграї дозволено паруватися…
і наразі це його тато.
Войовничий самець повернувся.
Час настав. Розбірка неминуча.
Бійки дуже жорстокі.
Іноді зі смертельними наслідками.
Суперника переможено.
Винагороду отримує тато.
Невеличке кенгуряче залицяння.
Його пестощі…
та нюхання
сприймаються добре.
Здається, в нашого кенгуренятка скоро з'явиться братик чи сестричка.
А це означає,
що для нього вже не буде місця у безпечній маминій сумці.
Йому доведеться покладатися на власну швидкість.
У величезній австралійській пустелі виживати складно,
тому тутешні сумчасті — найшвидші з усіх.
Рудий кенгуру.
ФОУЛЕРЗ ҐЕП НОВИЙ ПІВДЕННИЙ УЕЛЬС
Цей кенгуру отримав свою назву через яскраве забарвлення.
Це найбільша сумчаста тварина у світі.
Їжі тут мало,
води ще менше,
тому руді кенгуру мають постійно пересуватися, щоб вижити.
Усе своє життя вони ганяються за дощами.
Вони здатні стрибати на вісім метрів.
Сухожилки на задніх лапах працюють як величезні пружини,
зберігаючи до 70 % енергії під час кожного стрибка.
Таке ритмічне підстрибування прокачує більше кисню через їхні легені…
допомагаючи їм розганятися до 50 кілометрів на годину.
Руді кенгуру
швидко й ефективно долають великі відстані.
Коли вони нарешті знаходять соковите пасовище,
то їдять рослини, отримуючи з них майже всю необхідну воду.
Вони можуть не пити по кілька тижнів.
З цією дивовижною здатністю
руді кенгуру чудово почуваються у посушливих регіонах Австралії.
Але більшість сумчастих прив'язані до постійної води.
Прудкі валабі — менші родичі рудих кенгуру.
Вони пасуться навколо білабонгів та водотоків Північної Австралії…
та постійно бігають до води, щоб попити.
На спраглих полюють морські крокодили.
ВОДОТІК ГЕДЛОУ КВІНСЛЕНД
Прадавній ворог, що живе у цих водах з часів динозаврів.
Колективна пильність та швидка реакція часто рятують.
Валабі втекли.
Мільйони років вони пристосовувалися до цієї небезпеки.
Тепер перед сумчастими постають нові загрози,
з якими їм важко впоратися.
Двісті років тому люди завезли до Австралії нових хижаків.
Дикі кішки вбивають близько 1,5 мільярда місцевих тварин на рік.
Вони відіграли значну роль у вимиранні 22 видів сумчастих.
Така сама доля може чекати й на кролячого бандикута.
Ці полохливі створіння орієнтуються вночі за допомогою гострого чуття.
Своїми видовженими носами вони винюхують у темряві насіння та плоди…
а великими вухами чують небезпеку.
Але вони не такі спритні, щоб утекти від кішки.
Кролячі бандикути зникли з 80 % місцевості, де вони жили.
Деякі природні зони зараз обносять захисними огорожами від котів.
І там
кількість бандикутів росте.
Але найбільшу загрозу для сумчастих контролювати ще важче.
Останніми роками
природні пожежі в Австралії стали нищівні, як ніколи раніше.
Через зміну клімату випадкові загоряння перетворилися на регулярні вогняні бурі.
Тисячі коал та інших сумчастих гинуть мало не щороку.
Після пожежі
здається, що все мертве.
Але евкаліптові дерева захищені товстою корою.
Через кілька тижнів після пожежі вони знов оживають.
Незабаром і по всій Австралії
починають вертатися всі, хто вцілів.
Із настанням сезону розмноження
зазвичай сонні коали починають активно ходити.
Поклик самця чутно за кілометри.
Так він повідомляє про своє місцезнаходження…
та про свій розмір.
Це запрошення для самиць.
А ось і відповідь.
Але не та, якої він бажав.
Сутички між самцями трапляються рідко…
та швидко перетворюються на суцільний жах.
Атаку відбито.
Час повернутися до пошуку самиці.
Нарешті його пісню кохання почуто.
Але вона не квапить події.
Але коли йдеться про народження малюків,
тут коали не баряться.
Через 35 днів вона вже народить.
Якщо він доможеться свого.
Завдяки такій швидкій репродукції
сумчасті заселили усі куточки континенту, навіть найекстремальніші.
ТРОПІКИ ВУРУНУРАН ПІВНІЧНИЙ КВІНСЛЕНД
Це одні з найвищих дерев Австралії.
Вам, мабуть, цікаво, що кенгуреня робить на дереві.
Річ у тім, що це деревний кенгуру.
Його предки були з рівнин,
але шість мільйонів років тому якийсь кенгуру поліз на дерева.
Тепер його нащадки…
поволі заселяють крони дерев.
Вони розвинули сильніші передні кінцівки,
чіпкіші кігті
та коротші задні лапи, ніж у звичайних кенгуру.
Але еволюція — процес повільний.
У порівнянні з іншими мешканцями дерев, вони не такі граціозні.
І це лише дорослі.
Через сім місяців у сумці кенгуреняті час вилазити.
Без досвіду,
без обладнання,
на висоті сьомого поверху.
Мати може лише спостерігати.
Але кенгурячі боги посміхаються цьому малюкові.
Якщо йому пощастить,
він пробуде з матір'ю ще рік.
Але для всіх сумчастих колись настає час вилазити з безпечної сумки.
У 15 місяців кенгуреня вже велике.
Цілими днями він б'ється з однолітками.
У маминій сумці тепер живе сестричка.
Їй лише шість місяців. Вона ще не вилазила назовні.
Та в долині не лише в кенгуру є малюки.
Динго полишили щенят і пішли на полювання.
Динго з'явилися в Австралії разом з поселеннями людей 3500 років тому.
Відтоді вони стали найзапеклішими ворогами кенгуру.
Усі малюки ховаються.
А для цього молодика схованки вже нема.
Якщо він відстане від зграї, йому буде непереливки.
Динго женуться за кенгуру,
шукаючи повільних.
Одна дуже навантажена мати відстає.
Мисливці наближаються.
До дорослого віку доживають менше половини кенгуру.
Але десь далеко в долині
наш молодик, його мати й сестра живі та здорові.
Завдяки своїй винахідливості,
чудовій здатності пристосовуватися
та, як бачимо, незначній конкуренції
австралійські сумчасті не бояться викликів
цієї нещадної землі.
Але цим дивовижним ексцентричним тваринам
важко пристосуватися до загрози нових хижаків
та хаосу через зміну клімату.
Є ті, хто борються за їхнє майбутнє.
Багато людей по всій Австралії присвячують своє життя порятунку…
звільненню…
та захисту сумчастих, які найбільше потребують допомоги.
А деякі види виявилися на диво живучими.
Великі сірі кенгуру чудово почуваються, і їх мільйони.
Сильна зграя
та серйозна, віддана мати
з її дивовижною сумкою
дали цьому молодику чудовий старт.
А тепер час дорослішати.
І можливо,
колись одного дня
він стане королем кенгуру.
Переклад субтитрів: Ірина Завізіон