‎UN SERIAL DOCUMENTAR NETFLIX
‎Ca să vedeți ‎un amestec ciudat de creaturi…
‎e de ajuns să vă uitați la marsupiale.
‎Acei inadaptați mamiferi cu punga.
‎Poate par un pic bizari…
‎dar nu-i subestimați!
‎Cu superputeri neașteptate ‎și adaptabilitate uimitoare…
‎au cucerit un continent.
‎Aceste văi de mare altitudine găzduiesc ‎un marsupial emblematic.
‎ALPII AUSTRALIENI ‎VICTORIA
‎Cangurul gri estic.
‎Azi, un nou cangur e întâmpinat pe lume.
‎Toți bebelușii canguri încep la fel.
‎Un pic mai mult decât un embrion.
‎Orb, cu membrele din spate abia crescute,
‎trebuie să-i crească blană ‎de șase ori cât înălțimea sa.
‎Țelul lui?
‎Punga mamei.
‎Punga îl păstrează ‎pe puiul de cangur cald,
‎hrănit,
‎și în siguranță.
‎Până când e gata să iasă.
‎Șase luni mai târziu.
‎Puiul de cangur gri estic ‎se uită prima dată la lume.
‎Ca să afle că face parte ‎dintr-o colectivitate.
‎Cunoscută ca grup.
‎Mama și o mână de femele
‎păzite cu gelozie de șef.
‎Acela e tatăl lui.
‎Puiul urmează să descopere ‎secretul succesului tatălui său.
‎Mulți mușchi,
‎multă încordare.
‎A sosit un rival.
‎Să conteste drepturile de împerechere ‎ale tatei.
‎E o demonstrație de putere…
‎urină…
‎și sunt și câteva scărpinături.
‎Limbajul corpului zice: ‎„Aș putea lupta cu tine,
‎dar nu vrei asta.”
‎„Nu.”
‎Pare să funcționeze.
‎Până data viitoare.
‎Într-o zi, puiul de cangur va încerca
‎să fie un rege cangur.
‎Dacă ajunge atât de departe.
‎Valea aceasta găzduiește ‎și o haită de dingo.
‎Iar specialitatea lor e să prindă canguri.
‎La 40 de kilometri pe oră, ‎câinii dingo sunt destul de rapizi.
‎Dar cangurii pot ajunge la 65!
‎Haita caută hoinari.
‎Dar de data asta, fără noroc.
‎Deocamdată, puiul se poate relaxa ‎în siguranța pungii mamei.
‎E doar o cută simplă de piele,
‎dar le-a dat marsupialelor un avantaj
‎timp de milioane de ani.
‎Marsupialele au apărut mai întâi ‎alături de dinozauri
‎pe un supercontinent străvechi.
‎Azi, în majoritatea locurilor,
‎sunt depășite numeric ‎de mamifere placentare.
‎Dar mai mulți oposumi cu marsupiu ‎încă supraviețuiesc în America.
‎Inclusiv ‎monito del monte,
‎ultimul membru al familiei
‎care a dat naștere la trei sferturi ‎din marsupialele în viață azi.
‎Se crede că odată cu fragmentarea ‎supercontinentului,
‎o rudă apropiată a acestei fosile vii ‎a rămas naufragiată.
‎Izolați în ceea ce numim acum Australia,
‎cu concurență redusă ‎din partea altor mamifere,
‎urmașii oposumului pionier ‎s-au extins în teritoriul oportunităților.
‎CANGURUL ROȘU
‎În timp, au evoluat ‎două sute de specii diferite…
‎CANGURUL GRI
‎CANGURUL-ȘOBOLAN
‎fiecare cu un nume fantastic…
‎POTOROUS
‎VOMBATIDE
‎fiecare cu un mod de viață unic.
‎WALLABY DE STÂNCĂ
‎QUOKKA
‎Majoritatea sunt nocturne…
‎PISICA MARSUPIALĂ
‎ȘOARECELE MARSUPIAL
‎…insectivore
‎sau vegetariene.
‎KOALA
‎Dar unele au crescut mai mari,
‎mai feroce,
‎și au dezvoltat un gust pentru carne.
‎Filmat în 1936,
‎lupul marsupial ‎cunoscut și ca tigrul marsupial,
‎a fost cândva principalul prădător ‎al Australiei.
‎E ultima oară când a fost documentat
‎înainte ca așezările umane ‎și braconierii să îl elimine.
‎Astăzi, doar câțiva carnivori marsupiali ‎mai trăiesc.
‎Cel mai mare se ascunde ‎în cel mai sălbatic colț al continentului.
‎O bestie legendară…
‎cu o reputație înfricoșătoare.
‎Diavolul tasmanian.
‎Un diavol tasmanian nedezvoltat ‎poate face pe durul…
‎dar, probabil, ‎e mai mult neliniștit decât agresiv.
‎Ca toți diavolii, preferă întunericul.
‎Are doar opt luni, ‎și-a părăsit recent mama
‎și n-a prea mâncat de atunci.
‎Dacă asta nu se schimbă în curând, ‎șansele de a se maturiza sunt mici.
‎Problema lui majoră?
‎Alți diavoli.
‎Nedezvoltatul nu poate concura ‎cu băieții mari.
‎Doi adulți care se luptă pe un hoit.
‎Dar el ar putea fura o gustare rapidă…
‎cât timp ei se luptă.
‎Mai bine ar mânca repede…
‎înainte să reînceapă necazurile.
‎Nu poate să spere ‎decât că o să rămână resturi.
‎Dar, ținând cont că un diavol poate devora ‎aproape jumătate din greutatea sa,
‎poate fi o așteptare lungă.
‎În zori, răbdarea lui a dat roade.
‎Sau cam așa ceva.
‎A rămas doar piele și os, ‎dar un nedezvoltat nu poate fi mofturos.
‎Diavolii vânează uneori,
‎dar mănâncă hoituri ‎cu la fel de multă bucurie.
‎Mâncând lucruri necomestibile, ‎marsupialele au revendicat un continent.
‎INSULA CANGURILOR ‎SUDUL AUSTRALIEI
‎Eucalipții reprezintă trei sferturi ‎din pădurea indigenă australiană.
‎Frunzele lor sunt atât de toxice,
‎încât sunt necomestibile ‎pentru aproape toate ființele.
‎Dar un marsupial faimos ‎a găsit o cale de a exploata
‎această resursă bogată.
‎Această mamă koala ‎poate părea un pic obosită,
‎dar mănâncă pentru doi.
‎Iar corpul ei e suprasolicitat.
‎Stomacul ei conține ‎un cocteil unic de microbi
‎care neutralizează otrăvurile ‎care ne-ar băga pe noi în comă.
‎Dar koala nu se naște ‎cu un sistem digestiv așa de puternic.
‎Trebuie să fie dobândit.
‎Deci, bebelușul mănâncă un amestec ‎de lapte și terci.
‎Excremente cleioase ‎care transmit bacteriile necesare lui.
‎Chiar și cu toxinele asigurate, ‎aproape toată energia ursului koala
‎e necesară să digere ‎frunzele sărace în nutrienți.
‎Nu e de mirare că-și petrec 90% ‎din viață dormind.
‎Dar nu toate marsupialele ‎au vieți așa de relaxate.
‎Iată-l pe săritorul BASE al naturii!
‎Veverița marsupială.
‎Acest oposum de mărimea unei palme
‎planează jumătate din lungimea ‎unui teren de fotbal într-un singur salt.
‎Stilul lui de viață rapid ‎e alimentat cu sevă dulce.
‎Dar dinții lui sunt prea mici ‎ca să străpungă scoarța groasă.
‎E timpul să-i vizităm ‎verișoarele de la categoria grea.
‎Veverițele zburătoare.
‎Fălcile lor mai puternice taie rapid ‎cei mai duri copaci.
‎Și când veverițele zburătoare avansează,
‎micuțul acesta riscă.
‎Dar veverițele zburătoare sunt ‎animale sociale.
‎Tot mai multe vin la petrecere.
‎Atâția invitați neinvitați ‎sunt greu de ignorat.
‎Veveriței zburătoare i-a ajuns.
‎E reacție de fugă
‎sau de luptă.
‎O alegere ușoară ‎pentru o veveriță marsupială.
‎Înapoi în Alpii australieni, ‎puiul de cangur e un bebeluș mare deja.
‎Are nouă luni și se apropie de maturitate.
‎Ei bine, aproape.
‎Va continua să intre și să iasă ‎din pungă în următoarele câteva luni.
‎Călcându-i pe urme tatălui său,
‎lucrează la imaginea lui de tip dur.
‎Și se încaieră cu mama.
‎Are noroc că e răbdătoare.
‎Va suporta asta până va împlini ‎un an și jumătate.
‎Apoi va fi singur,
‎luptând să ajungă la vârf.
‎Fiindcă doar șeful grupului are voie ‎să se împerecheze…
‎iar acum, acela e tata.
‎S-a întors masculul rival.
‎Și acum e timpul. ‎E timpul pentru o confruntare.
‎Luptele sunt brutale.
‎Uneori, fatale.
‎Odată învins rivalul,
‎tata își cere răsplata.
‎Un pic de curte între canguri.
‎Mângâierile…
‎și adulmecarea lui
‎sunt primite cu bucurie.
‎Se pare că puiul va avea ‎un frate în curând.
‎Dar, când va sosi,
‎va pierde siguranța din punga mamei.
‎Din acel moment, va trebui să se bazeze ‎pe viteza proprie.
‎Provocarea de a supraviețui ‎în vastul deșert australian
‎a modelat cel mai rapid marsupial ‎dintre toate.
‎Cangurul roșu.
‎Numit așa pentru blana distinctivă ‎a masculilor…
‎cangurul roșu e și cel mai mare marsupial ‎din lume.
‎Sursele de hrană de aici ‎sunt puține și împrăștiate
‎iar apa e și mai rară,
‎așadar, cangurii roșii trebuie ‎să se miște ca să rămână în viață.
‎Își petrec viața urmărind ploile.
‎Pot acoperi opt metri ‎dintr-un singur salt.
‎Tendoanele picioarelor lor posterioare ‎funcționează ca niște arcuri uriașe,
‎reciclând până la 70% din energie ‎la fiecare salt.
‎Și acest salt ritmic pompează ‎și mai mult oxigen prin plămânii lor…
‎permițându-le să meargă ‎cu 50 de km la oră.
‎Rapizi și eficienți,
‎cangurii roșii străbat distanțe mari.
‎Când ajung în sfârșit pe pășuni mai verzi…
‎extrag aproape toată apa de care au nevoie ‎din plantele pe care le mănâncă…
‎și pot supraviețui săptămâni întregi ‎fără să bea deloc.
‎Cu o specializare incredibilă,
‎cangurii roșii pot prospera ‎în regiunile aride din Australia.
‎Dar majoritatea marsupialelor ‎depind de apa permanentă.
‎Wallaby agili ‎sunt verii mai mici ai cangurilor roșii.
‎Ei pasc în jurul bălților și pâraielor ‎din Australia de nord…
‎și trebuie să vină în mod regulat ‎la apă să bea.
‎Crocodilii de apă sărată îi prădează ‎pe cei însetați.
‎Un dușman străvechi care bântuie ‎aceste ape de pe vremea dinozaurilor.
‎Vigilența colectivă și reacțiile rapide…
‎înseamnă că, cel mai adesea, ‎wallaby scapă.
‎Au avut milioane de ani ‎să se adapteze la acest pericol.
‎Dar acum, marsupialele se confruntă ‎cu noi amenințări
‎și se chinuie să facă față.
‎Acum 200 de ani, oamenii au introdus ‎prădători noi în Australia.
‎Pisicile sălbatice ucid aproape un miliard ‎și jumătate de animale pe an.
‎Și au jucat un rol important în dispariția ‎a 22 de specii de marsupiale.
‎Marele iepure marsupial ‎riscă să pățească același lucru.
‎Aceste creaturi timide se bazează ‎pe simțuri acute pentru a naviga noaptea.
‎Nasurile lor alungite le permit ‎să adulmece semințe și fructe în beznă.
‎Urechile supradimensionate ‎detectează pericolului.
‎Dar nu au agilitatea de a fugi mai repede ‎decât o felină.
‎Marii iepuri marsupiali au dispărut ‎din 80% din teritoriul lor.
‎Unele zone sălbatice sunt acum protejate ‎cu garduri împotriva felinelor.
‎Și aici,
‎numărul marilor iepuri marsupiali ‎e în creștere.
‎Dar cea mai mare amenințare la adresa ‎marsupialelor e și mai greu de controlat.
‎În ultimii ani,
‎incendiile naturale din Australia ‎au devenit mai nimicitoare ca niciodată.
‎Schimbările climatice au făcut incendiile ‎ocazionale să devină furtuni de foc.
‎Aproape în fiecare an, ‎mii de koala și alte marsupiale mor.
‎La final,
‎pare că nimic nu poate supraviețui.
‎Dar eucalipții sunt protejați ‎de scoarță groasă.
‎La câteva săptămâni de la incendiu, ‎revin la viață.
‎Și, la puțin timp după, ‎în toată Australia,
‎supraviețuitorii ripostează.
‎În sezonul de reproducere al koala,
‎animalele adormite de obicei ‎abia așteaptă să plece.
‎Urletul unui mascul circulă ‎kilometri întregi…
‎transmițând localizarea sa…
‎etalându-i mărimea.
‎E o invitație pentru femele.
‎Un răspuns.
‎Dar nu cel dorit de el.
‎Disputele dintre masculi sunt rare…
‎și, destul de repede, devin brutale.
‎Rivalul a fost fugărit.
‎Revine la găsirea unei femele.
‎În sfârșit, cântecul lui de dragoste ‎e auzit.
‎Ea nu se grăbește să se implice.
‎Dar când vine vorba de făcutul puilor,
‎koala nu pierd timpul.
‎În doar 35 de zile, ea va naște.
‎Dacă el își atinge scopul.
‎O asemenea reproducere rapidă ‎a ajutat marsupialele
‎să exploateze fiecare colț ‎al continentului, oricât de îndepărtat.
‎PĂDUREA TROPICALĂ WOOROONOORAN ‎QUEENSLAND DE NORD
‎Aceștia sunt printre cei mai înalți copaci ‎din Australia.
‎Poate vă întrebați ‎ce caută un pui de cangur aici, sus.
‎Dar e un cangur de copac.
‎Strămoșii lui au evoluat pe câmpii,
‎dar acum șase milioane de ani, ‎un cangur îndrăzneț a urcat în copaci.
‎Încet, dar nu atât de sigur,
‎urmașii lui fac din coroană casa lor.
‎Au dezvoltat ‎membre din față mai puternice,
‎gheare mai curbate
‎și picioare din spate mai scurte ‎decât ale unui cangur obișnuit.
‎Dar evoluția e un proces lent.
‎Comparativ cu alți locuitori din copaci, ‎nu sunt cei mai grațioși.
‎Și aceștia sunt doar adulții.
‎După șapte luni în pungă, ‎e timpul ca puiul să meargă singur.
‎Fără experiență,
‎subechipat
‎și la o înălțime de șapte etaje.
‎Mama poate doar să se uite.
‎Dar zeii cangurilor ‎îi surâd acestui puișor.
‎Dacă mai are noroc,
‎va mai petrece un an în grija mamei.
‎Deși vine ziua când marsupialele trebuie ‎să părăsească protecția pungii.
‎Acum, la 15 luni, ‎puiul a făcut un salt mare înainte.
‎Își petrece zilele încăierându-se ‎cu camarazii lui.
‎Punga mamei a fost luată în primire
‎de o soră.
‎Are doar șase luni ‎și nu a pus piciorul afară.
‎Dar cangurii nu sunt singurii cu pui ‎din vale.
‎Haita de dingo și-a părăsit puii ‎ca să meargă la vânătoare.
‎Primii coloniști au introdus dingo ‎în Australia acum 3500 de ani.
‎De atunci, au devenit ‎cel mai mare dușman al cangurului gri.
‎Alți tineri se adăpostesc.
‎Dar puiul nu are unde să meargă.
‎Dacă nu poate ține pasul cu grupul, ‎are probleme.
‎Câinii dingo fugăresc cangurii,
‎căutându-i pe cei înceți.
‎O mamă foarte încărcată rămâne în urmă.
‎Vânătorii se apropie.
‎Mai puțin de jumătate ‎din puii de cangur ajung la maturitate.
‎Dar în partea cealaltă a văii,
‎puiul, mama și sora lui au supraviețuit.
‎Cu spirit de pionierat,
‎o adaptare uimitoare
‎și, să recunoaștem, ‎nu foarte multă concurență,
‎marsupialele australiene ‎au făcut față provocărilor
‎acestui ținut neiertător.
‎Dar această colecție minunată ‎de animale excentrice
‎se chinuie să se adapteze ‎amenințării noilor prădători
‎și haosului schimbărilor climatice.
‎Dar unii luptă pentru viitorul lor.
‎În toată Australia, ‎oamenii își dedică viața salvării…
‎eliberării…
‎și protejării marsupialelor ‎care au cea mai mare nevoie.
‎Iar unele specii ‎se dovedesc remarcabil de rezistente.
‎Cangurii gri estici încă prosperă ‎și numără milioane de capete.
‎Datorită puterii grupului,
‎unei mame foarte dedicate
‎și pungii ei uimitoare,
‎puiul a avut parte de un început grozav.
‎E timpul să se maturizeze.
‎Și poate,
‎într-o zi,
‎va deveni un rege cangur.
‎Subtitrarea: Constantin Ursachi