EN DOKUMENTARSERIE FRA NETFLIX
Hvis man vil ha underlige skapninger...
...trenger man ikke å lete lenger enn blant pungdyrene.
De merkelige pattedyrene med pung.
De ser kanskje litt rare ut...
...men ikke undervurder dem.
Med uventede superkrefter og utrolig tilpasningsevne...
...har de erobret et kontinent.
I disse høytliggende dalene lever det et ikonisk pungdyr.
DE AUSTRALSKE ALPENE VICTORIA
Den grå kjempekenguruen.
I dag blir en ny kenguru ønsket velkommen til verden.
Alle kenguruunger begynner livet på samme måte.
Som knapt mer enn et embryo.
Han er blind, med bakbein som knapt har vokst ut,
og må opp en pelsvegg seks ganger hans egen høyde.
Hva er målet?
Mammas pung.
Pungen gir den nyfødte ungen varme,
næring og trygghet.
Til han er klar for å komme ut.
Seks måneder frem i tid.
Den grå kjempekenguru-ungen ser ut på verden for første gang.
Og finner ut at han er en del av en gruppe.
En flokk.
Mamma og en håndfull hunndyr, som voktes av sjefen.
Det er faren hans.
Ungen oppdager snart hemmeligheten bak farens suksess.
Mange muskler som blir spent.
En utfordrer har dukket opp
for å kreve retten til å pare seg.
Det er en oppvisning i kraft...
...urin...
...og litt kløing også.
Kroppsspråket sier: "Vi kan slåss."
"Men det har du ikke lyst til. Nei da."
Det later til å gjøre susen.
Helt til neste gang.
En dag skal ungen også prøve seg på å bli kengurukonge.
Hvis han overlever så lenge.
I denne dalen lever det også en flokk med dingoer.
Og å ta kenguruer er deres spesialitet.
Med en fart på 40 km/t er dingoer ganske raske.
Men kenguruer kan nå 65 km/t!
Flokken leter etter etternølere.
De har ikke hellet med seg.
Inntil videre kan ungen slappe av, trygt i mammas pung.
Den er bare en enkel hudfold,
men den har gitt pungdyr et forsprang i millioner av år.
Pungdyrene dukket først opp samtidig med dinosaurene
på et eldgammelt superkontinent.
Nå er de for det meste blitt utkonkurrert av placentale pattedyr.
Men mange pungrotter lever fremdeles i Amerika.
Deriblant monteoppossum, det siste gjenværende medlemmet av familien
som var opphavet til tre fjerdedeler av dagens pungdyr.
Man antar at da superkontinentet delte seg,
så ble en nær slektning av dette levende fossilet sendt vekk.
Det ble isolert i det som nå er Australia, med lite konkurranse fra andre pattedyr.
Denne pioner-pungrottens etterkommere utbredde seg i et mulighetenes land.
RØD KJEMPEKENGURU
200 ulike arter har utviklet seg.
GRÅ KJEMPEKENGURU
MOSKUSKENGURU
Alle har fantastiske navn...
ROTTEKENGURU
VOMBAT
...og unike levesett.
KLIPPEKENGURU
De fleste er nattaktive...
TIGER-PUNGMÅR
PUNGMUS
...insektetere...
...eller vegetarianere.
Men noen ble større, villere og fikk sansen for kjøtt.
Filmopptaket er fra 1936.
Pungulv, også kalt tasmansk tiger, var en gang Australias topprovdyr.
Dette er siste gang den ble dokumentert,
før bosetninger og dusørjegere utryddet den.
I dag finnes det bare noen få rovpungdyr.
De største lurer i en av de villeste delene av kontinentet.
Et legendarisk udyr...
...med skremmende rykte.
Pungdjevelen.
En ung pungdjevelunge kan virke tøff...
...men han er trolig mer engstelig enn aggressiv.
Som alle djevler foretrekker han mørket.
Han er bare åtte måneder gammel.
Han har nylig forlatt mamma, og har ikke spist noe særlig siden da.
Hvis ikke det snart endrer seg, har han liten sjanse til å bli voksen.
Hans største problem?
Andre djevler.
Ungen kan ikke måle seg med de store gutta.
To fullvoksne dyr som kjemper om et kadaver.
Men han kan stjele en liten smakebit...
...mens de slåss.
Han bør spise fort...
...før det blir farlig igjen.
Det eneste han kan gjøre, er å håpe på noen rester.
Men siden en djevel kan sluke nesten halve kroppsvekten i løpet av ett måltid,
kan det bli lenge å vente.
Ved daggry har tålmodigheten gitt uttelling.
På en måte, i alle fall.
Det er bare skinn og bein igjen, men ungen kan ikke være kresen.
Pungdjevler jakter iblant, men de leter like gjerne etter åtsler.
Evnen til å spise det uspiselige hjalp pungdyrene med å erobre et kontinent.
KENGURUØYA SØR-AUSTRALIA
Eukalyptustrær utgjør tre fjerdedeler av Australias naturlig hjemmehørende skog.
Bladene er så giftige at de er uspiselige for nesten alle levende vesener.
Men et kjent pungdyr har funnet en måte å utnytte denne rike ressursen på.
Denne koalamoren ser kanskje litt døsig ut, men hun spiser for to.
Og kroppen jobber på overtid.
Magesekken inneholder en unik blanding av mikrober,
som nøytraliserer giftene som ville ha fått oss til å havne i koma.
Men koalaer er ikke født med så sterk fordøyelse.
Den må skaffes.
Så ungen får en blanding av melk og velling.
Klissete avføring som gir ham bakteriene han trenger.
Selv om giftstoffene blir håndtert, så må koalaen bruke alle sine krefter på
å bryte ned bladene med lavt næringsinnhold.
Så det er ikke rart at 90 % av livet brukes på å sove.
Men ikke alle pungdyr fører så avslappede liv.
ATHERTON TABLELAND-PLATÅET QUEENSLAND
Møt naturens basehopper.
Nektarsveveren.
Dette pungdyret på størrelse med en hånd
kan sveve halve lengden på en fotballbane i ett sprang.
Hans hektiske levesett drives av sukkerholdig sevje.
Men tennene er for små til å tygge gjennom tykk bark.
På tide å besøke hans tunge slektninger.
Gulbuket flyvepungekorn.
De sterke kjevene kan kjapt skjære gjennom de hardeste trærne.
Og når de gulbukede drar videre, tar den vesle karen en sjanse.
Men flyvepungekorn er sosiale dyr.
Stadig flere blir med på festen.
Så mange ubudne gjester er vanskelige å overse.
De gulbukede har fått nok.
Nå må man kjempe eller flykte.
Et enkelt valg for en nektarsvever.
I De australske alpene er kenguruungen blitt en stor baby.
Ni måneder gammel, og på god vei inn i voksenlivet.
Nå ja... Nesten.
Han fortsetter å hoppe inn og ut av pungen i de neste månedene.
Han følger i farens fotspor, og prøver å fremstå som en tøffing.
Og sparrer med mamma.
Hun er vant til å holde ut.
Hun finner seg i dette til han er halvannet år gammel.
Da står han på egne bein,
og må kjempe seg til topps.
For bare flokksjefen får lov til å pare seg...
...og akkurat nå er det pappa.
Rivalen er tilbake.
Og nå er tiden inne for kamp.
Kampene er brutale.
Iblant med dødelig utfall.
Rivalen er beseiret,
og pappa gjør krav på belønningen.
Litt kenguru-paringslek.
Hans kjærtegn...
...og snusing...
...tas godt i mot.
Ungen får trolig et søsken snart.
Men når det blir født, mister han tryggheten i mammas pung.
Da må han sette lit til sin egen fart.
Utfordringene ved å overleve i ørkenen i det sentrale Australia
har formet det raskeste pungdyret av alle:
Den røde kjempekenguruen.
Den har navn etter hannens særpregede pels.
Rød kjempekenguru er også verdens største pungdyr.
Her er det langt mellom de få matkildene,
og vann er det enda mindre av.
Så røde kjempekenguruer må forflytte seg for å overleve.
Hele livet jakter de på regnet.
De kan hoppe åtte meter i ett sprang.
Sener i bakbeina fungerer som digre fjærer,
og bruker om igjen opptil 70 % av energien i hvert hopp.
Den rytmiske hoppingen pumper også mer oksygen gjennom lungene...
...så de får en marsjfart på 50 km/t.
De er raske og effektive. Røde kjempekenguruer vandrer store strekninger.
Når de omsider når nytt beite...
...får de nesten alt vannet de trenger fra plantene som de spiser...
...og kan holde det gående i ukevis uten å drikke.
Med utrolig spesialisering
kan rød kjempekenguru trives i Australias tørre regioner.
Men de fleste pungdyr lever ved permanent vann.
Agile wallaby er en mindre slektning av rød kjempekenguru.
Den beiter rundt vannhullene og bekkene i det nordlige Australia...
...og må med jevne mellomrom komme til vannet for å drikke.
Saltvannskrokodiller jakter på de tørste.
En eldgammel fiende som har hjemsøkt vannet her siden dinosaurenes tid.
Felles årvåkenhet og kjapp reaksjonsevne...
...innebærer at wallabyene som regel unnslipper.
De har hatt millioner av år på seg til å tilpasse seg denne faren.
Men nå står pungdyr overfor nye trusler, og de sliter med å takle det.
For 200 år siden innførte mennesker nye rovdyr i Australia.
Løskatter dreper nesten 1,5 milliarder naturlig hjemmehørende dyr årlig.
De har hatt stor betydning for utryddelsen av 22 pungdyrarter.
Storbilbyen står i fare for å ende på samme vis.
Disse sky skapningene bruker sine skarpe sanser for å navigere om natten.
De lange nesene lar dem snuse seg frem til frø og frukt i mørket.
Og store ører hjelper dem med å oppdage farer.
Men de klarer ikke å løpe ifra en katt.
Storbilbyer har forsvunnet fra 80 % av deres naturlige miljø.
Enkelte villmarksområder er nå beskyttet av kattesikre gjerder.
Og her øker bilby-bestanden.
Men den største trusselen mot pungdyr er enda vanskeligere å styre.
I de siste årene har Australias naturlige skogbranner blitt mer ødeleggende enn før.
Klimaendringer innebærer at sporadiske branner er blitt regelmessige ildstormer.
Nesten årlig dør tusenvis av koalaer og andre pungdyr.
Rett etterpå virker det som om ingenting kan ha overlevd.
Men eukalyptustrær er beskyttet av tykk bark.
Bare uker etter en brann våkner de til live igjen.
Og snart, i hele Australia, tar de overlevende opp kampen.
Når koalaene har paringstid, blir de vanligvis så søvnige dyrene energiske.
Brølet kan høres på flere kilometers avstand.
Det kunngjør hans posisjon...
...og viser hvor stor han er.
Det er en invitasjon til hunner.
Et svar.
Men ikke det han ville ha.
Konflikter mellom hanner er uvanlige...
...og de kan fort bli stygge.
Rivalen ble jaget bort.
Nå får han prøve å finne en hunn igjen.
Endelig blir kjærlighetssangen hans hørt.
Hun er ikke ivrig etter å forplikte seg.
Men når det gjelder det å faktisk lage barn, så somler ikke koalaene.
Om bare 35 dager føder hun.
Hvis han får det som han vil.
Så hurtig forplantning har hjulpet pungdyrene
med å utnytte alle deler av kontinentet, uansett hvor ekstremt det er.
WOOROONOORAN-REGNSKOGEN DET NORDLIGE QUEENSLAND
Dette er noen av Australias høyeste trær.
Du lurer kanskje på hva en kenguruunge gjør her oppe.
Men han er en trekenguru.
Forfedrene hans utviklet seg på slettene.
Men for seks millioner år siden klatret en vågal kenguru opp i trærne.
Sakte, men ikke så sikkert, gjør etterkommerne tretoppene til sitt hjem.
De har utviklet sterkere forbein,
krummere klør og kortere føtter bak enn vanlige kenguruer.
Men evolusjon er en langsom prosess.
Sammenlignet med andre som bor i trærne, er de ikke de mest grasiøse.
Og det gjelder de voksne.
Etter syv måneder i pungen må ungen prøve seg på egen hånd.
Ingen erfaring, dårlig utrustet og i syv etasjers høyde.
Mamma kan bare se på.
Men kengurugudene smiler til denne lille ungen.
Så lenge han har hellet med seg, får han være et år til hos mamma.
Men det kommer en dag da alle pungdyr må forlate den trygge pungen.
Den 15 måneder gamle ungen har tatt et stort sprang fremover.
Han bruker dagene på å sparre med sine jevnaldrende.
Mors pung er blitt overtatt
av en søster.
Hun er bare seks måneder gammel, og har ikke satt foten utenfor.
Men det er ikke bare kenguruer i ungdyrenes dal.
Dingoflokken har dratt fra valpene for å jakte.
Mennesker innførte dingoer i Australia for rundt 3500 år siden.
Siden da er de blitt den grå kjempekenguruens verste fiende.
Andre ungdyr flykter.
Men ungen har ikke noe sted å dra.
Hvis han ikke kan holde tritt med flokken, er han ille ute.
Dingoene stormer mot kenguruene,
og leter etter de trege.
En tungt lastet mor henger etter.
Jegerne nærmer seg.
Færre enn halvparten av ungene overlever til de blir voksne.
Men i den andre enden av dalen har ungen, mamma og søsteren overlevd.
Med pionerånd, utrolig tilpasningsevne
og strengt tatt ikke så mye konkurranse
har Australias pungdyr taklet utfordringene i dette nådeløse landet.
Men denne fantastiske samlingen med eksentriske dyr
sliter med å tilpasse seg trusselen fra nye rovdyr
og kaoset fra klimaendringer.
Men det finnes noen som kjemper for fremtiden deres.
I hele Australia vier folk livet til å redde...
...slippe fri...
...og beskytte pungdyrene som trenger det mest.
Og enkelte arter viser seg å være svært tilpasningsdyktige.
Grå kjempekenguru trives fremdeles, og det er millioner av dem.
Takket være flokkens styrke, en særdeles hengiven mor
og den fantastiske pungen hennes,
har ungen fått en god start.
På tide å bli voksen.
Og kanskje...
...kanskje en dag...
...bli kengurukonge.
Tekst: Tore Fossheim