NETFLIX-DOKUMENTTISARJA
Omituisempia olentoja saa hakea -
kuin pussieläimet.
Ne ovat omalaatuisia pussillisia nisäkkäitä.
Ne saattavat vaikuttaa oudoilta,
mutta älä aliarvioi niitä.
Niillä on yllättäviä supervoimia ja uskomaton kyky sopeutua,
joiden ansiosta ne ovat vallanneet maanosan.
PUSSIELÄIMET
Näillä korkealla sijaitsevissa laaksoissa asuu ikoninen pussieläin.
AUSTRALIAN ALPIT VICTORIA
Itäinen harmaakenguru.
Tänään uusi kenguru on toivotettu tervetulleeksi maailmaan.
Kaikki kengurunpoikaset aloittavat samalla tavalla.
Ne ovat vielä lähes sikiöitä.
Ne ovat sokeita, ja takajalat ovat tuskin kasvaneet.
Sen on kiivettävä paljon itseään korkeampaa turkkia pitkin.
Sen päämäärä?
Emon pussi.
Pussi pitää pienen kengurun lämpimänä,
ruokittuna -
ja turvassa.
Kunnes se on valmis tulemaan esiin.
Kelataan aikaa kuusi kuukautta eteenpäin.
Itäinen harmaakenguru katsoo ensi kertaa maailmaa.
Se huomaa olevansa osa ryhmää.
Kengurulaumaa.
Emoa ja kourallista muita naaraita,
joita pomo vartioi mustasukkaisesti.
Poikasen isä.
Poikanen saa pian selville isänsä menestyksen salaisuuden.
Paljon lihaksia -
ja paljon verryttelyä.
Haastaja on saapunut.
Se tavoittelee isän lisääntymisoikeuksia.
Se on voiman esittelyä,
virtsaa -
ja vähän myös raaviskelua.
Kehonkieli sanoo: "Voin tapella.
Mutta ei kannattaisi.
Ei."
Se näyttää tepsivän.
Seuraavaan kertaan asti.
Jonain päivänä poikanen yrittää itse päästä kengurukuninkaaksi.
Jos se selviää niin pitkälle.
Laaksossa asuu myös dingolauma.
Kenguruiden pyydystäminen on niiden erikoisalaa.
Dingot juoksevat 40 kilometrin tuntivauhtia, eli ne ovat nopeita.
Mutta kenguruiden vauhti voi olla yli 60.
Lauma etsii yksittäisiä harhailijoita.
Tällä kertaa ei onnistunut.
Toistaiseksi poikanen voi rentoutua emon pussin turvassa.
Se on vain ihopoimu,
mutta se on antanut pussieläimille etuoton miljoonien vuosien ajan.
Pussieläimet syntyivät samoihin aikoihin kuin dinosaurukset -
muinaiselle jättiläismantereelle.
Nykyään useimmissa paikoissa on enemmän istukallisia nisäkkäitä.
Mutta Amerikan mantereella on yhä jonkin verran pussirottia.
Mukaan luettuna chilenpussirotta,
joka on viimeinen jälkeläinen heimosta,
josta kehittyi kolme neljäsosaa nykyisistä pussieläimistä.
Uskotaan, että jättiläismantereen hajottua -
tämän elävän fossiilin läheinen sukulainen ajautui erilleen.
Se eristäytyi nykyiseen Australiaan,
jossa ei ollut kilpailua toisten nisäkkäiden kanssa.
Tämän uraauurtavan opossumin jälkeläiset ovat levinneet mahdollisuuksien maahan.
PUNAKENGURU
Ajan myötä kehittyi 200 eri lajia.
HARMAAKENGURU
MYSKIKENGURU
Mielikuvitukselliset nimet.
PÄÄSTÄISKENGURU
VOMPATTI
Jokaisella on oma elämäntapansa.
KALLIOKENGURU
LYHYTHÄNTÄKENGURU
Useimmat ovat yöeläimiä.
TIIKERIPUSSIKISSA
PUSSIHIIRI
Useimmat syövät hyönteisiä tai ovat kasvissyöjiä.
Jotkut kasvoivat isommiksi,
rajummiksi -
ja alkoivat himoita lihaa.
Tämä on kuvattu vuonna 1936.
Tasmaniantiikerinä tunnettu pussihukka -
oli Australian huippusaalistaja.
Tämä on viimeinen kerta, kun sitä kuvattiin.
Ihmisten uudisasutus ja metsästäjät tappoivat sen sukupuuttoon.
Nykyään on vain muutamia lihansyöjäpussieläimiä.
Suurin niistä lymyää yhdessä mantereen villeimmistä kolkista.
Legendaarinen peto,
jolla on pelottava maine.
Tasmanian paholainen.
CRADLE-VUORI TASMANIA
Pikkupaholainen voi esittää kovaa,
mutta se lienee enemmän peloissaan kuin aggressiivinen.
Paholaisten tavoin sekin pitää pimeästä.
Se on vain kahdeksan kuukautta vanha ja juuri jättänyt emonsa.
Se ei ole syönyt paljonkaan sen jälkeen.
Jos tilanne ei pian muutu, se tuskin selviää aikuiseksi saakka.
Suurin ongelma?
Toiset paholaiset.
Poikanen ei pysty kilpailemaan isojen poikien kanssa.
Kaksi täysikasvuista pussiahmaa tappelee haaskasta.
Mutta poikanen voisi varastaa nopean välipalan -
tappelun aikana.
Sen on paras syödä nopeasti,
ennen kuin harmit palaavat.
Se voi vain toivoa hieman tähteitä.
Mutta paholainen voi syödä lähes puolet itsensä painosta yhdeltä istumalta,
joten odotus voi olla pitkä.
Auringon noustessa kärsivällisyys palkitaan.
Tavallaan.
Jäljellä on vain nahkaa ja luita, mutta poikasella ei ole varaa olla nirso.
Paholaiset metsästävät joskus,
mutta tonkivat mielellään raatoja.
Kyky syödä syömättömäksi kelpaavaa auttoi pussieläimiä valtaamaan mantereen.
KENGURUSAARI ETELÄ-AUSTRALIA
Australian luonnonmetsistä kolme neljäsosaa on eukalyptuspuita.
Niiden lehdet ovat niin myrkyllisiä,
että lähes mikään elävä olento ei voi niitä syödä.
Mutta yksi kuuluisa pussieläin on löytänyt tavan käyttää hyödykseen -
näitä runsaita lähteitä.
Tämä koalaemo näyttää ehkä väsyneeltä,
mutta se syö kahden edestä.
Ja sen keho käy ylikierroksilla.
Sen vatsassa on ainutlaatuinen sekoitus mikrobeja,
jotka neutralisoivat myrkyt, joista me joutuisimme koomaan.
Mutta koalojen vahva ruoansulutus ei ole synnynnäistä.
Se on hankittava.
Pentu syö maitoa ja papanoita.
Ulosteista se saa tarvitsemansa bakteerit.
Vaikka myrkyistä ei tarvitse huolehtia, lähes kaikki koalan energia -
kuluu vähäravinteisten lehtien sulatukseen.
Ei ihme, että ne viettävät 90 % elämästään unessa.
Mutta kaikki pussieläimet eivät vietä näin rentoa elämää.
Tämä on luonnon BASE-hyppääjä.
Sokeriorava.
Tämä kämmenen kokoinen pussirotta -
pystyy liitämään yhdellä hypyllä jopa 50 metriä.
Sen nopea elämäntahti saa tahtia sokerisesta mahlasta.
Sen hampaat ovat liian pienet puhkaisemaan paksun kaarnan.
On aika vierailla raskassarjalaisten serkkujen luona.
Keltavatsapussiliito-oravien.
Niiden vahvemmat leuat ovat nopeita lävistämään kovimmatkin puut.
Kun keltapussikiitäjät jatkavat matkaansa,
pikkukaveri tarttuu tilaisuuteen.
Mutta kiitäjät ovat sosiaalisia eläimiä.
Mukaan liittyy yhä enemmän väkeä.
Näin montaa kutsumatonta vierasta on vaikea olla huomaamatta.
Keltapussikiitäjät ovat saaneet tarpeekseen.
Nyt taistellaan -
tai paetaan.
Helppo valinta sokerioravalle.
Australian Alpeilla kengurunpoikasemme on jo iso.
Yhdeksän kuukauden ikäisenä se on muuttumassa nopeasti aikuiseksi.
No… Melkein.
Se hyppii pussiin ja sieltä pois vielä muutaman kuukauden ajan.
Seuraten isänsä jalanjälkiä -
se yrittää luoda kovan kundin imagoa.
Se sparrailee emonsa kanssa.
Onneksi emo on pitkämielinen.
Se sietää tätä, kunnes pentu on puolitoistavuotias.
Sitten se on omillaan -
ja taistelee tiensä huipulle.
Koska ainoastaan lauman pomo saa lisääntyä,
ja tällä hetkellä se on isä.
Kilpaileva uros on palannut.
Nyt on aika taistella.
Taistelut ovat julmia.
Joskus kohtalokkaita.
Kilpailija on voitettu,
ja isä ottaa palkkionsa.
Hieman kenguruiden kosintamenoja.
Sen hyväilyt -
ja haistelut -
otetaan hyvin vastaan.
Poikasemme saa pian uuden sisaruksen.
Mutta kun se syntyy,
se menettää emonsa pussin turvan.
Siitä pitäen sen pitää luottaa oman vauhtinsa kasvuun.
Haaste selviytyä Australian laajoilla aavikoilla -
on muovannut kaikkein nopeimman pussieläimen.
Punakengurun.
FOWLERS GAP UUSI ETELÄ-WALES
Kenguru on saanut nimensä uroksen turkista.
Punakenguru on myös maailman suurin pussieläin.
Täällä on vain vähän ruokaa -
ja vettä vielä vähemmän,
joten punakenguruiden on täytynyt pysyä liikkeessä selvitäkseen.
Ne elävät juosten sateiden perässä.
Yhdellä hypyllä ne voivat ponnahtaa kahdeksan metriä.
Niiden takajalkojen jänteet ovat kuin valtavia jousia,
jotka kierrättävät 70 % energiasta joka hyppyyn.
Tämä rytmikäs hyppely pumppaa enemmän happea niiden keuhkoihin,
mikä auttaa niitä hyppimään 50 kilometrin tuntivauhdilla.
Nopeat ja suorituskykyiset punakengurut vaeltavat pitkiä matkoja.
Kun ne viimein pääsevät vihreämmille laitumille,
ne saavat lähes kaiken tarvitsemansa veden syömistään kasveista.
Ne voivat olla viikkoja juomatta ollenkaan.
Tämän ansiosta punakengurut pärjäävät Australian kuivilla alueilla.
Mutta suurin osa pussieläimistä tarvitsee jatkuvasti vettä.
Ketterät vallabit ovat punakenguruiden pienempiä serkkuja.
Ne laiduntavat Pohjois-Australian juoluoiden ja purojen lähellä -
ja tulevat säännöllisesti veden äärelle juomaan.
Suolaveden krokotiilit saalistavat janoisia.
HEDLOW-PURO QUEENSLAND
Ikivanha vihollinen, joka on majaillut näissä vesissä dinosaurusten ajoista asti.
Yhteinen valppaus ja nopeat reaktiot -
auttavat useimmiten vallabit pakoon.
Niillä on ollut miljoonia vuosia aikaa sopeutua vaaraan.
Mutta nyt pussieläimillä on vastassaan uudenlaisia uhkia,
ja ne käyvät selviytymistaistelua.
Ihmiset toivat 200 vuotta sitten uusia saalistajia Australiaan.
Villikissat tappavat lähes 1,5 miljardia paikallislajien yksilöä vuodessa.
Niillä on ollut iso osuus 22 pussieläinlajin sukupuuttoon kuolemisessa.
Isopussikaniini on vaarassa kuolla samalla tavalla.
Nämä arat olennot luottavat tarkkoihin aisteihinsa liikkuessaan yöllä.
Niiden pitkät nenät auttavat haistamaan siemenet ja hedelmät pimeässä.
Valtavat korvat auttavat kuulemaan vaaran.
Mutta niillä ei ole ketteryyttä päästä karkuun kissaa.
Isopussikaniinit ovat kadonneet jo 80 prosentilta elinalueistaan.
Joitain erämaa-alueita on suojattu kissaturvallisilla aidoilla.
Ja täällä pussikaniinien lukumäärä on nousussa.
Mutta pussieläinten suurinta uhkaa on vielä vaikeampi hallita.
Viime vuosina -
Australian pensaspalot ovat olleet tuhoisampia kuin koskaan.
Ilmastonmuutos on muuttanut ajoittaiset palot säännöllisiksi tulimyrskyiksi.
Lähes joka vuosi kuolee tuhansia koaloita ja muita pussieläimiä.
Jälkeenpäin -
näyttää siltä kuin mikään ei voisi selvitä.
Mutta eukalyptuspuita suojaa paksu kuori.
Muutaman viikon päästä palosta ne heräävät jälleen henkiin.
Ja pian kaikkialla Australiassa -
eloonjääneet jatkavat taistelua.
Kun alkaa koalojen pariutumisaika,
yleensä uneliaat eläimet ovat valmiina hommiin.
Uroksen karjunta kuuluu kilometrien päähän.
Se ilmoittaa sijaintinsa -
ja rehentelee koollaan.
Se on kutsu naaraille.
Vastaus.
Mutta ei se, jonka se halusi.
Urosten väliset kiistat ovat harvinaisia,
ja ne muuttuvat nopeasti uhkaaviksi.
Kilpailija on lähetetty matkoihinsa.
On aika jatkaa naaraan etsimistä.
Vihdoin sen rakkauslaulu kuullaan.
Naaraalla ei ole kiire sitoutua.
Mutta mitä tulee pentujen tekemiseen,
koalat eivät jää odottelemaan.
Se synnyttää jo 35 päivän päästä.
Kunhan uros saa haluamansa.
Näin nopea lisääntyminen on auttanut pussieläimiä -
leviämään kaikkialle mantereelle, vaikeisiinkin olosuhteisiin.
WOOROONOORANIN SADEMETSÄ POHJOINEN QUEENSLAND
Nämä ovat Australian korkeimpia puita.
Mietit ehkä, mitä kengurunpoikanen tekee täällä.
Mutta se on puukenguru.
Sen esi-isät kehittyivät tasangoilla,
mutta kuusi miljoonaa vuotta sitten yksi uskalikko nousi puuhun.
Hitaasti, mutta ei kovin varmasti,
sen jälkeläiset tekevät latvustosta kotinsa.
Niille on kehittynyt vahvemmat eturaajat, kaarevammat kynnet -
ja lyhemmät takajalat kuin tavallisella kengurulla.
Mutta evoluutio on hidas prosessi.
Muihin puiden asukkeihin verrattuna ne eivät ole sulavaliikkeisimpiä.
Ja kyse on vain aikuisista.
Oltuaan seitsemän kuukautta pussissa, poikasen on aika yrittää itse.
Ilman kokemusta,
vähillä varusteilla ja seitsemän kerroksen korkeudessa.
Emo voi vain katsella.
Mutta kengurujumalat hymyilevät tälle pienelle poikaselle.
Niin kauan kuin onni kestää,
se voi viettää vielä vuoden emon huomassa.
Mutta koittaa päivä, jolloin pussieläinten on lähdettävä pussin suojista.
Nyt 15 kuukauden ikäinen poikanen on ottanut ison askeleen eteenpäin.
Se viettää päivänsä sparraten ikätoveriensa kanssa.
Emon pussin on vallannut -
sen sisar.
Se on vasta kuuden kuukauden ikäinen, eikä se ole astunut pussista ulos.
Mutta kengurut eivät ole ainoita laaksossa, joilla on poikasia.
Dingolauma on jättänyt pentunsa lähteäkseen metsälle.
Varhaiset uudisasukkaat toivat dingot Australiaan noin 3 500 vuotta sitten.
Siitä pitäen ne ovat olleet harmaakenguruiden pahin vihollinen.
Muut nuoret lähtevät turvaan.
Poikasellamme ei ole pakopaikkaa.
Jos se ei pysy lauman perässä, se on pulassa.
Dingot ryntäävät kohti kenguruita -
etsien hitaita yksilöitä.
Raskasta taakkaa kantava emo jää jälkeen.
Metsästäjät lähestyvät.
Alle puolet pennuista selviää aikuiseksi asti.
Mutta laakson toisessa päässä -
poikasemme, sen emo ja sisar ovat kaikki turvassa.
Uraauurtavalla hengellä,
uskomattomalla sopeutumiskyvyllä -
ja suoraan sanottuna ilman paljoakaan kilpailua,
Australian pussieläimet vastaavat tämän anteeksiantamattoman maan haasteisiin.
Mutta tämä ihana kokoelma erikoisia eläimiä -
yrittää sopeutua uusien saalistajien uhkaan -
ja ilmastonmuutoksen aiheuttamaan kaaokseen.
Mutta jotkut taistelevat niiden tulevaisuuden puolesta.
Kaikkialla Australiassa ihmiset omistavat elämänsä pelastaakseen,
vapauttaakseen -
ja suojellakseen eniten avun tarpeessa olevia pussieläimiä.
Jotkut lajit ovat todistaneet olevansa uskomattoman sitkeitä.
Itäisiä harmaakenguruita on yhä miljoonia.
Kiitos lauman mahdin,
omistautuvan emon -
ja sen uskomattoman pussin,
poikasellamme on ollut hyvä alku.
Nyt sen on aika kasvaa aikuiseksi.
Ja saattaa olla,
että jonain päivänä -
siitä tulee kengurukuningas.
Tekstitys: Merja Pohjola