DOKUMENTÁRNÍ SERIÁL NETFLIX
Podivnější skupinu zvířat…
než vačnatci, budete hledat těžko.
Tak prazvláštní savci…
s kapsou.
Mohou nám připadat mírně bizarní…
ale nepodceňujte se.
Dokáží překvapivé věci a mají úžasnou schopnost adaptace…
díky níž dobyli celý kontinent.
VAČNATCI
Tato údolí s vysokou nadmořskou výškou jsou domovem věhlasných vačnatců.
AUSTRALSKÉ ALPY VICTORIA
Klokanů obrovských.
Dnes se na světě ocitlo nové klokaní mládě.
Všechna klokaní mláďata na svět přichází stejně.
Jsou trošku větší než embryo.
Slepá, se zadními končetinami stěží vyvinutými,
po stěně ze srsti ulezou tak šestinásobek své výšky.
A cíl?
Mámina kapsa.
Kapsa, která klokánka udrží v teple,
u potravy
a v bezpečí.
Dokud není připraveno se objevit.
O šest měsíců později.
Mládě klokana obrovského se poprvé dívá na svět.
Aby se naučil, že je součástí skupiny.
Známé jako stádo.
Máma a pár dalších samic
jsou žárlivě střežené šéfem.
To je jeho táta.
Mládě brzy odhalí tajemství úspěchu svého otce.
Hodně svalů,
hodně protahování.
Dorazil vyzyvatel.
Aby zpochybnil tátova práva na páření.
Jde o demonstraci síly…
moči…
a taky trošku škrábání.
Řeč těla říká: „Můžeme si to rozdat.
Ale to fakt nechceš.
Ne.“
Zdá se, že to zabralo.
Do příště.
Jednoho dne se tento mladík sám pokusí
stát se králem klokanů.
Pokud se toho dožije.
Toto údolí je také domovem smečky psů dingo.
A na lov klokanů se specializují.
S rychlostí 40 kilometrů za hodinu jsou rychlí dost.
Ale klokani zvládnou až 64!
Smečka hledá opozdilce.
Ale tentokrát nemají štěstí.
Prozatím si mladík může hovět v bezpečí máminy kapsy.
Je to jen obyčejný záhyb kůže,
ale poskytuje vačnatcům počáteční výhodu
už po miliony let.
Vačnatci se poprvé objevili zároveň s dinosaury,
na pradávném superkontinentu.
Na většině míst v dnešní době
je překonali placentální savci.
Ale v obou Amerikách stále přežívají početné vačice,
včetně vačice kolokolo,
což je poslední žijící člen čeledi,
která dala vzniknout 75 % v současnosti žijících vačnatců.
Předpokládá se, že díky rozpadu superkontinentu
blízký příbuzný této žijící fosilie se vyvíjel samostatně.
Izolován na místě dnes nazývaném Austrálie,
s minimální konkurencí jiných savců
se tento průkopnický potomek vačic rozšířil po celé zemi příležitostí.
KLOKAN RUDÝ
Postupně se vyvinulo 200 různých druhů…
KLOKAN VELKÝ
KLOKÁNEK PIŽMOVÝ
…každý s neuvěřitelným jménem…
KLOKÁNEK
VOMBAT
…každý s ojedinělým způsobem života.
KLOKAN
KLOKAN QUOKKA
Převážně noční tvorové…
KUNOVEC VELKÝ
VAKOMYŠ
…hmyzožraví,
nebo vegetariáni.
KOALA MEDVÍDKOVITÝ
Ale někteří zesílili,
stali se bojovnějšími
a přišli na chuť masu.
Natočeno v roce 1936,
vakovlk tasmánský známý také jako tasmánský tygr
býval na špičce australského potravního řetězce.
Poslední záběry tohoto druhu před tím,
než jej lidské osídlení a lovci zcela vyhubili.
Do současnosti přežilo již jen pár masožravých vačnatců.
Největší se skrývá v nejdivočejším zákoutí kontinentu.
Bájné zvíře…
s hrůzostrašnou pověstí.
Tasmánský čert.
CRADLE MOUNTAIN TASMÁNIE
Mladý čertík ze sebe sice dělá tvrďáka,
ale je pravděpodobně spíše nervózní než agresivní.
Jako všichni čerti má rád tmu.
Má osm měsíců a teprve nedávno opustil mámu,
a od té chvíle se moc nenajedl.
Pokud se mu to brzy nepodaří, šance, že se dožije dospělosti, je malá.
Jeho největší obtíž?
Ostatní čerti.
Čertík nemůže s velkými kluky soupeřit.
Dva plně vzrostlí dospělí spolu bojují kvůli mršině.
Ale mohl by si ukrást malou svačinku…
zatímco spolu bojují.
Měl by se nažrat rychle…
než se objeví potíže.
Může doufat jen v pár zbytků.
Ale když vezmeme v potaz, že dokáže sežrat půlku své tělesné váhy,
může to být dlouhé čekání.
Přichází úsvit, trpělivost se vyplatila.
No, tak trochu.
Zůstaly jen kůže a kosti, ale čertík nemá moc na výběr.
Čerti občas loví,
ale mršiny jim taky nevadí.
Tato schopnost sežrat nepoživatelné pomohla vačnatcům dobýt kontinent.
KLOKANÍ OSTROV JIŽNÍ AUSTRÁLIE
Blahovičníky tvoří až tři čtvrtiny původních australských lesů.
Jejich listy jsou toxické tak moc,
že jsou téměř nepoživatelné pro většinu tvorů.
Ale jeden známý vačnatec přišel na způsob,
jak využít tohoto hojného zdroje.
Tato koalí máma může vypadat lehce ospale,
ale krmí dva.
A její tělo pracuje přes čas.
Ve svých střevech má jedinečnou kombinaci mikrobů,
které neutralizují jedy, schopné navodit nám koma.
Ale koaly se s tak silným zažíváním nerodí.
Musí jej získat.
Mláďata se živí směsí mléka a papu.
Kašovitými výměšky, které obsahují nezbytné bakterie.
Přestože se toxiny rozloží,
koaly spotřebují téměř všechnu energii
na strávení listů s tak nízkou nutriční hodnotou.
Není divu, že tráví 90 % svého života spaním.
Ale ne všichni vačnatci vedou tak poklidné životy.
ATHERTONSKÉ PLOŠINY QUEENSLAND
Seznamte se s místním parašutistou.
Vakoveverka létavá.
Tato vačice velikosti pěsti
dokáže v rámci jednoho skoku přeplachtit polovinu fotbalového hřiště.
Svižný životní styl je poháněn cukrovou mízou.
Ale mají příliš malé zuby, aby se dostaly skrz tlustou kůru.
Je načase se zastavit u těžších bratranců.
Vakoveverek žlutobřichých.
Jejich silnější čelisti se rychle dostanou skrz kůru těch nejtvrdších stromů.
A když se posunou dále,
mrňousek se chopí své příležitosti.
Ale vakoveverky létavé jsou velmi společenské.
Přidávají se další a další.
Tolik nezvaných hostů se dá ignorovat těžko.
Žlutobřiší toho mají dost.
Dá se buď bojovat,
nebo zmizet.
Vakoveverka létavá má jasno.
V Australských Alpách je už z klokánka velký kluk.
Devět měsíců a má dobře naskočeno do života.
No, skoro.
V příštích měsících bude nadále naskakovat a vyskakovat z kapsy.
Podle vzoru svého otce
pracuje na imagi tvrďáka.
A boxuje s mámou.
Ještěže má velkou trpělivost.
Bude to tolerovat do doby, než bude mít rok a půl.
Pak už to bude na něm,
aby se probojoval až na špičku.
Protože jen šéf tlupy se může pářit…
a právě teď jím je jeho táta.
Vrací se rival.
A nastal čas. Čas vyhrnout si rukávy.
Souboje jsou brutální.
Občas i smrtelné.
Soupeř je poražen,
táta si jde pro svou odměnu.
Trochy klokaního dvoření.
Jeho pohlazení…
a očuchávání…
jsou přijaty příznivě.
Zdá se, že klokánek bude mít brzy sourozence.
Ale až přijde na svět,
přijde o bezpečí máminy kapsy.
Od té chvíle bude muset spoléhat pouze na svou vlastní rychlost.
Nutnost přežít v rozlehlém australském pouštním vnitrozemí
utvářela nejrychlejší vačnatce ze všech.
Klokany rudé.
FOWLEROVA ROKLINA NOVÝ JIŽNÍ WALES
Nazvaní podle typického zbarvení srsti samců…
klokani rudí patří k největším vačnatcům na světě.
Potravy je zde málo a je roztroušena ve velké vzdálenosti,
a voda je ještě vzácnější,
takže klokani rudí musí zůstat v pohybu, aby přežili.
Většinu života stráví následováním deště.
Jedním skokem překonají až osm metrů.
Šlachy v zadních končetinách fungují jako obrovské pružiny,
recyklují až 70 % energie každého skoku.
A toto rytmické skákání pumpuje více kyslíku do jejich plic,
díky čemuž cestují rychlostí 48 kilometrů za hodinu.
Rychle a efektivně,
tak klokani rudí migrují na velké vzdálenosti.
Když konečně dorazí na zelenější pastviny,
veškerou vodu, kterou potřebují, získají ze sežraných rostlin…
a vydrží celé týdny bez pití.
Díky neuvěřitelné specializaci
klokani rudí prospívají v nejsušších oblastech Austrálie.
Nicméně většina vačnatců je závislá na stálém přístupu k vodě.
Agilní klokani hbití jsou menšími příbuznými klokanů rudých.
Pasou se poblíž slepých ramen a říček v Severní Austrálii…
a musí pravidelně scházet k vodě, aby se napili.
Krokodýli mořští využívají jejich žízně.
ŘÍČKA HEDLOW QUEENSLAND
Pradávný nepřítel, lovící v těchto vodách od dob dinosaurů.
Kolektivní ostražitost a rychlé reakce…
velmi často zajistí klokanům včasný útěk.
Na přizpůsobení se tomuto nebezpečí měli miliony let.
Ale nyní vačnatci čelí novým hrozbám
a nedaří se jim vyrovnat se s nimi.
Před 200 lety lidé dovezli do Austrálie nového predátora.
Divoké kočky usmrtí každoročně bezmála 1,5 miliardy místních zvířat.
A hrály klíčovou roli ve vyhubení 22 druhů vačnatců.
Bandikutovi králíkovitému hrozí stejný osud.
Tato plachá stvoření při orientaci v noci spoléhají na své ostré smysly.
Prodloužené nosy jim umožňují vyčenichat semena a ovoce i ve tmě.
A nadměrné uši jim pomáhají odhalit nebezpečí.
Ale bohužel nejsou dostatečně rychlí, aby utekli kočce.
Bandikutové zmizeli z 80 % svého území.
Vybrané divoké oblasti jsou nyní chráněny ploty proti kočkám.
A v těchto oblastech
se počty bandikutů opět zvyšují.
Ale čím větší hrozbě vačnatci čelí, tím obtížněji se zvládá.
V posledních letech
jsou požáry buše v Austrálii ničivější než kdy dříve.
Změna klimatu z občasných požárů udělala pravidelné ohnivé bouře.
Téměř každý rok tisíce koalů a dalších vačnatců zemře.
Po ohních se zdá,
že nic nemohlo přežít.
Nicméně blahovičníky jsou chráněny tlustou kůrou.
Po ohních se zazelenají již za pár týdnů.
A brzy, napříč celou Austrálií,
se přeživší snaží vzpamatovat.
Přichází období říje koalů,
obvykle ospalá zvířata jsou celá nedočkavá.
Řev samců se nese na kilometry daleko…
čímž sdělují svou pozici…
a předvádí svou velikost.
Je to pozvánka, určená samicím.
Odpověď.
Ale ne taková, v jakou doufal.
Rozpory mezi samci jsou vzácné…
a velmi rychle se dokážou zvrhnout.
Rival je zahnán.
Je třeba se vrátit k hledání samice.
Konečně jeho milostná píseň našla posluchačku.
No, nijak nespěchá, aby se vyjádřila.
Ale když dojde na vlastní plození potomků,
koaly s tím cavyky nedělají.
Narodí se za pouhých 35 dní.
Hlavně, když je po jeho.
Tak rychlá reprodukce vačnatcům pomohla
zaplnit každý kout kontinentu, bez ohledu na to, jak je extrémní.
DEŠTNÝ PRALES WOOROONOORAN SEVERNÍ QUEENSLAND
Tyto stromy patří v Austrálii k největším stromům.
Možná si říkáte, co tam nahoře dělá ten klokánek.
Ale jde o klokana stromového.
Jeho předci se vyvinuli na planinách,
ale před šesti miliony let se nějaký klokan odvážil vylézt na strom.
Postupně, a ne příliš sebejistě,
si jeho potomci udělali z korun stromů domov.
Vyvinuly se u nich silné přední údy,
zahnutější drápy
a kratší zadní nohy než u běžných klokanů.
Ale evoluce je velmi pomalý proces.
V porovnání s ostatními obyvateli stromů nepatří mezi nejelegantnější.
A to jsou dospělí.
Po sedmi měsících v kapse je načase, aby se klokánek osamostatnil.
Bez zkušeností,
ne zcela vybaven
a v sedmém poschodí.
Máma se může jen dívat.
Ale klokaní božstva jsou tomuto klokánkovi nakloněna.
Pokud se ho bude štěstí držet i nadále,
stráví další rok v mámině péči.
Ačkoli všichni vačnatci musí jednoho dne opustit bezpečí máminy kapsy.
V 15 měsících klokánek uskuteční obrovský krok vpřed.
Tráví dny trénováním s vrstevníky.
Mámina kapsa je zabraná
sestřičkou.
Je jí teprve šest měsíců a ještě se ven neodvážila.
Ale v údolí nemají mláďata jen klokani.
Smečka psů dingo opustila štěňata a vyrazila na lov.
První lidští osadníci dovezli psy dingo do Austrálie před 3 500 lety.
Od té doby se stali největšími nepřáteli klokanů velkých.
Ostatní mláďata zamířila do bezpečí.
Ale klokánek se nemá kam schovat.
Pokud neudrží krok se stádem, bude v pěkné kaši.
Dingové nahání klokany
a číhají na ty pomalé.
Hodně naložená máma zaostává.
Lovci se přibližují.
Méně než polovina všech klokánků se dožije dospělosti.
Ale na vzdálené straně údolí
klokánek, máma i jeho sestra přežili.
Nezdolný duch,
neuvěřitelná přizpůsobivost
a přiznejme si to, nevelká konkurence,
jsou faktory, díky nimž australští vačnatci
obstáli v této nehostinné zemi.
Ale tato nádherná sbírka výstředních zvířat
se obtížně přizpůsobuje ohrožením ze strany novým predátorům
a chaosu, vyvolaném změnou klimatu.
Existují lidé, kteří bojují za jejich budoucnost.
Napříč Austrálií lidé věnují své životy záchraně…
navracení do přírody…
a ochraně vačnatců, kteří to potřebují nejvíce.
A některé druhy překvapují svou houževnatostí.
Klokanům velkým se stále daří a jsou jich miliony.
Díky síle klokaního stáda,
naprosto oddané mámě
a její úžasné kapse,
mají klokánci skvělý start do života.
Teď nastal čas vyrůst.
A pak možná,
možná jednoho dne,
se stane klokaním králem.
Překlad titulků: Kateřina Marko