NETFLIX-DOKUMENTTISARJA
Kaikki rakastamiemme koirien piirteet -
ovat periytyneet niiden villeiltä esi-isiltä.
Terävät aistit,
atleettisuus -
ja raju päättäväisyys -
ovat auttaneet koiraeläimiä selviämään maailmassa.
Mutta todellinen syy niiden menestykseen on vielä yllättävämpi.
Tarina niiden intiimistä puolesta.
Siitä, mikä tekee joka koirasta, niin lemmikistä kuin sudestakin,
perheenjäsenen.
KOIRAELÄIMET
Jokaisen koiran tarina alkaa piilossa pesäkolossa.
Tämä on turvapaikka 15 afrikkalaisen villikoiran pennulle.
Viiden viikon ikäinen.
Kaipaa epätoivoisesti kiinteää ateriaa.
Niiden hoitajatkin ovat nälkäisiä.
Kesyjen koirien tavoin ne ovat riippuvaisia toisista ruokansa suhteen.
Mutta toisin kuin lemmikkimme, ne eivät koskaan tiedä, tuleeko ruokaa.
Äiti, isä ja muu perhe on ollut metsällä aamunkoitosta saakka.
Yhtä jalkaa.
Ajatellen yhdessä.
Ne ovat saalistuksen mestareita ja pystyvät 65 kilometrin tuntivauhtiin.
Mutta ei veden peittämillä alueilla.
Niiden on ajettava saaliinsa kiinteämmälle maalle.
Mutta antiloopit tietävät, että syvä vesi voi pelastaa niiden hengen.
Päihitettyinä.
Ylivoiman jyrääminä.
Nyt alkaa olla liian kuuma metsästää.
Paluu ilman saalista tarkoittaa, että koko perhe kärsii.
Jo vieroitetut suut kerjäävät emolta lihaa.
Mutta se voi tarjota vain vähän maitoa.
Jos pennut eivät pian syö, ne kuolevat.
Seuraavat päivät ovat ratkaisevia.
Selvitäkseen lauma tarvitsee kaikki piirteet,
jotka koiraeläimet jakavat.
Sudet.
Ketut, villikoirat -
ja shakaalit.
Kolmekymmentäviisi lajia.
Jokainen on metsästäjä.
Niin 60-kiloinen susi kuin chihuahuan kokoinen kettukin.
Niitä on kaikkialla maailmassa, Saharasta arktiselle alueelle.
Kaikilla on erinomainen haju-, näkö- ja kuuloaisti.
Ne ovat atleettisia.
Mutta ne eivät ole nopeimpia lihansyöjiä.
Eivätkä ainakaan suurimpia.
Kaikki koiraeläimet pärjäävät itseään isommille.
Se kyky juontaa niiden menneisyyteen.
Yli 40 miljoonaa vuotta sitten -
ensimmäiset koiraeläimet ilmaantuivat Amerikan lounaisosiin.
Siellä asuu yhä alkukantaisia koiraeläimiä.
Harmaakettu näyttää ketulta,
mutta se on lähempää sukua koiraeläinten primitiivisille esivanhemmille.
Näin koirat aloittivat.
Pieninä.
Pelokkaina.
Modernimpi koiraeläin, kojootti, tappaa tämän ketun, jos pystyy.
Mutta harmaaketulla on ässä hihassaan.
Se kiipeilee puissa.
Useimmat koiraeläimet eivät siihen pysty.
Pitkät kynnet, lyhyet raajat.
Ketterä.
Enemmän kissa kuin koira.
Varhaiset esivanhemmat selvisivät pysyttelemällä poissa hankaluuksista.
Mutta lopulta ne tulivat alas puista -
ja kehittyivät nykyään tuntemiksemme metsästäjiksi.
Ajan myötä lyhyet, vantterat jalat pitenivät -
ja koiraeläimet nousivat varpailleen.
Vahvat lihakset ja erityiset nivelsiteet etujaloissa -
antavat niiden askelille joustavuutta.
Askellus on niin tehokasta,
että se on muovannut niistä maailmanluokan kestävyysjuoksijoita.
POHJOIS-ALBERTA KANADA
Kylmässä pohjoisessa on vaikea löytää ruokaa.
Harmaasusipari,
kumpikin kaksi kertaa saksanpaimenkoiran painoinen, johtaa perhettään.
Ne pystyvät kulkemaan lähes sata kilometriä päivässä.
Saaliin jäljittäminen on toinen juttu.
Tappaminen toinen.
Aikuinen biisoni painaa noin 900 kiloa.
Niiden sarvet ja sorkat ovat tappavat.
Jos ne pysyvät sijoillaan,
lauma on kuin linnoitus.
Susiperhe piirittää ne.
Ne etsivät vihjeitä pelosta tai heikkoudesta.
Ne odottelevat -
päiviä.
Ei ole tarvetta tehdä paljon.
Ainoastaan ympäröidä biisonit.
Leikitellä niiden mielellä.
Lopulta sudet alkavat ärsyttää biisoneita.
Nyt ne on pidettävä juoksemassa.
Isä johtaa takaa-ajoa.
Se jahtaa biisonia.
Se on suuri riski sille itselleen.
Valittuaan uhrinsa se ei luovuta.
Purema puremalta se uuvuttaa nuoren biisonin.
Koirat eivät pysty tappamaan yhdellä puraisulla.
Mutta se on armoton.
kestävyys auttaa sen voittamaan itseään viisi kertaa painavamman saaliin.
Se muuttaa koko perheen tilanteen.
Kaikki koirat eivät saalista laumoissa.
Yksi toimii yksinäisenä sutena.
Ensisilmäyksellä se näyttää ketulta.
Mutta se -
on pitkäjalkainen.
Harjasusi on maailman korkein koiraeläin.
GOIÁS BRASILIA
Löytääkseen ruokaa se tarvitsee korkeutta, ei nopeutta.
Sen säkäkorkeus on melkein metri. Näin se näkee korkean ruohon yli.
Näillä kuivilla tasangoilla on vähän suuria eläimiä.
Jahdattavaa on vähän,
joten se toimii yksin.
Se luottaa uskomattomaan nenäänsä ja korviinsa.
Sen hajuaisti on noin 50 kertaa parempi kuin ihmisellä.
Ja se kuulee myös ultraääniä.
Näin pienten saaliiden metsästys jättää sille vain vähän vapaa-aikaa.
Jyrsijät eivät riitä täyttämään sen vatsaa.
Hedelmöivän puun alla -
se paljastaa jotain yllättävää koiraeläimistä.
Joskus lihansyöjätkin voivat ryhtyä kasvissyöjiksi.
Koirien hampaat ovat pienemmät, mutta mukautuvammat kuin kissoilla.
Useimmat voivat syödä lähes mitä vain.
Joustava ruokavalio tarkoittaa, että koirat pärjäävät ilman saalista.
Ja ne menestyvät lähes kaikkialla.
BRISTOL ENGLANTI
Jopa asfalttiviidakko voi olla niiden koti.
Monissa kaupungeissa punaketut partioivat kaduilla pimeän laskeuduttua.
Niiden läsnäolo riippuu tärkeästä koirien piirteestä.
Kaikki liittyy siihen, mitä tapahtuu -
maan alla.
Naaraskettu on juuri synnyttänyt.
Jokainen villikoira syntyy pesäkolossa,
jonka emo on kaivanut.
Siellä on turvallista, joten pennut voivat syntyä pieninä ja avuttomina.
Ja pentueet voivat olla isoja.
Maidon tuottaminen seitsemälle pennulle on uuvuttavaa.
Mutta poikasia on syötettävä kellon ympäri.
Emo ei voi jättää niitä mennäkseen itse syömään.
Jokaisen naarasketun takana on kekseliäs kettu.
Se vaeltaa kaupungissa ja tuo emolle ruokaa.
Tämä on harvinaista.
Harvat nisäkäsemot voivat luottaa siihen, että isä pysyy maisemissa.
Mutta jokaisella villikoiraperheellä on omistautunut isä, joka tuo ruokaa.
Tämä lojaalisuus on koirien ja ihmisten välisen siteen alkuperä.
Ja näin useammat pennut selviävät.
Koiraeläinten menestys ei johdu fyysisestä voimasta.
Se johtuu isän ja emon elinikäisestä suhteesta.
Afrikan villikoirien kiintymystä koetellaan äärimmäisyyksiin asti.
Pentuja on yli 15 ja vanhempia sisaruksia yli 20,
joten on tärkeää onnistua pian metsästyksessä.
Isä on havainnut jotain.
Mutta se ei ole saalis.
Se on toinen saalistaja.
Leijonat tappavat villikoiria.
Pennut ovat pahassa vaarassa.
Taistelu olisi turha.
On parempi houkutella leijona pois pesän luota.
Se toimii.
Mutta nyt leijona tietää piilopaikan. Se saattaa palata.
Koirien on otettava riski.
Pennut on siirrettävä pois kirkkaassa päivänvalossa.
Pesiä on muitakin,
mutta lähin on lähes kilometrin päässä.
Liian kaukana heikoille jaloille.
Vanhempien sisarusten on aika auttaa.
Turvallisempaa. Mutta nälkä kurnii yhä.
Selviytymisen mahdollisuus pienenee päivä päivältä.
Koiraeläimet ovat yllättävän haavoittuvia.
Ja jos painaa vähemmän kuin pienoismäyräkoira,
on aina altavastaaja.
Tämä korvakettuisä on jäänyt vastuuseen viidestä pennusta.
Sen elämän rakkaus ja pentujen äiti on metsästämässä.
Mikä voisi mennä vikaan?
Päivähoito alkaa normaalisti.
Isä puhdistaa ne -
ja valvoo kotiopetusta.
Poikaset ovat innokkaita tutkimaan.
Ne opettelevat käyttämään lepakkomaisia korviaan.
Ne kuulevat 20 desibeliä pienempiä ääniä kuin me.
Jopa termiittien ja kovakuoriaisten askeleet.
Uskomatonta kyllä, korvaketut syövät lähes pelkästään hyönteisiä.
Emo tarvitsee tuhansia päivässä tuottaakseen maitoa pennuille.
Siksi se on poissa tuntikausia kerrallaan.
Ja siksi isä pysyy maaluolan luona -
vastaten poikasten tarpeista.
Ja suojellen niitä hengellään.
Mutta vuodenajalle epätavallinen myrsky voi enteillä pahaa.
Rankkasade on ongelma kaikille, joiden koti on maan alla.
Isä ja pennut pääsevät helpolla.
Mutta naapurien oli hylättävä pesänsä.
Yrittäessään paeta -
joku jäi jälkeen.
Eksynyt pentu ei selviä kauan.
Se tarvitsee perheen tukea.
Lähimpänä on isä ja viisi pentua.
Se ei voi kuin anoa apua.
Se on riski.
Koiraeläimet usein tappavat tunkeilijat.
Hitaasti pennut menevät sitä kohti.
Kun isä käpertyy sen viereen, se on hyvä merkki.
Emo palaa.
Ja löytää ylimääräisen ruokittavan suun.
Mutta se ei ole millänsäkään.
Hylätty pentu on luultavasti sukua.
Silti tällaista adoptiota nähdään harvoin.
Huolehtivat isät ja joustavat perheet auttavat selviämään kovista ajoista.
Koirat ovat hyvin sosiaalisia eläimiä.
Avain niiden perhe-elämään on pitkälle kehittynyt kommunikointi.
Suden ulvonnan pitäisi pelottaa.
TROMSSA NORJA
Ne kertovat yli 15 kilometrin päässä oleville naapureilleen laumansa koosta -
ja voimasta.
Akustinen versio maahan isketystä lipusta.
Varoitus pysyä kaukana alueelta.
Laumassa ne ilmaisevat itseään vieläkin enemmän.
Katseella.
Kyyristelyllä.
Nostamalla karvat pystyyn.
Hännän korkeudella.
Itse asiassa jokainen liike on osa monimuotoista kieltä,
jota myös meidän koiramme ymmärtävät.
Mutta tämä on ankarin koiraeläimistä.
Etenkin ruoka-aikaan.
Vanhimmat sudet syövät aina ensiksi.
Jos nuori on tottelematon,
lauman johtaja osoittaa sille paikkansa.
Nöyristely on ainoa tapa lepyttää se.
Ilmeisesti tämä tarkka arvojärjestys edesauttoi yhteistyötä ihmisen kanssa.
Alempiarvoiset sudet jäävät usein nälkäisiksi.
Kun ruokaa on vähän, ne karkotetaan laumasta.
Noin 40 000 vuotta sitten -
nälkäinen nuori susi lähestyi ihmisjoukkoa.
Koirankatseellaan se hurmasi itselleen aterian.
Sudet raivasivat tiensä varhaisten ihmisten seuraan -
ja sydämiimme.
Uskomatonta kyllä, jokainen kesy koira toyvillakoirasta tanskandoggiin -
on harmaasuden jälkeläinen.
Mutta suhteemme koirasuvun villiin puoleen on monimutkainen.
Sadut opettavat meille, että ne ovat isoja ja pahoja.
Tai viekkaita ja ovelia.
Vaikka ne ovat yhtä lojaaleja ja älykkäitä kuin parhaat ystävämme.
Kaikkialla maailmassa koiraeläimiä, etenkin susia, on vainottu -
ja ajettu pois niiden aiemmilta, laajoilta elinalueilta.
Mutta ne ovat sitkeitä.
Kun niillä on pienikin mahdollisuus, ne nousevat takaisin jaloilleen.
BRISTOL ENGLANTI
Ja jotkut ovat onnistuneet muita paremmin modernissa maailmassa.
VAIN OPASKOIRAT SALLITAAN PUISTOSSA
Emon ja isän kovan työn ansiosta -
punaketun poikanen on valmis kohtaamaan maailman.
Se on viiden kuukauden ikäinen ja yrittää pärjätä omillaan.
Sisarus voi olla elinikäinen ystävä.
Metsästyskumppani.
VAIN OPASKOIRILLE
Kulkiessaan kaduilla ne katsovat ja ottavat oppia emolta.
Se on löytänyt säännöllisen ruokapaikan.
Villieläinten ruokkiminen voi aiheuttaa ongelmia.
Mutta ehkä tämä on uuden suhteen alku villikoirien ja meidän välillä.
Kuten kävi susien kanssa tuhansia vuosia sitten.
Toistaiseksi pentu oppii, että antamamme tai pois heittämämme ruoan johdosta -
ihmiset ovat keskeisiä sen selviytymiselle.
Mukautuvat ja opportunistiset punaketut ovat levinneet 83 maahan.
Viiteen maanosaan.
Ne ovat vallanneet suden paikan maailman levinneimpänä lihansyöjänä.
Mutta kaikki eivät pärjää niin hyvin.
Asuinpaikkojen menettäminen, metsästys ja taudit tarkoittavat sitä,
että aikuisia afrikkalaisia villikoiria on jäljellä alle 7 000.
Ja tämän perheen tulevaisuus on vaakalaudalla.
Niiden on löydettävä ruokaa.
Tuuhealla savannilla saaliilla on useita piilopaikkoja.
Lauman on muutettava strategiaa.
Tiimistä on otettava kaikki irti.
Ne jakautuvat kahden ja kolmen joukkoihin yrityksenään ajaa impala esiin.
Isä jahtaa saalista.
Mutta toisten on hoidettava homma loppuun.
Viimeinkin saalistus onnistui.
Ne jakavat impalan isoiksi paloiksi ja ahmivat ne.
Niiden on oltava nopeita.
Kun muut saalistajat huomaavat saaliin,
niiden on hylättävä palkintonsa.
Jälleen kerran ne suuntaavat kotiin.
Mutta tällä kertaa ne eivät palaa tyhjin käsin.
Joillain on kolmasosan painostaan verran lihaa vatsassaan.
Tällainen into tarkoittaa vain yhtä asiaa.
Toisin kuin susilla, täällä ei ole nokkimisjärjestystä.
Pennut ja niiden hoitajat saavat oman osuutensa.
Tämä oli riemukas päivä.
Ja näiden pentujen tulevaisuus on hieman varmempi.
Näiden villikoirien selviytyminen on kiinni rohkeasta ja sinnikkäästä tiimistä.
Mutta niin laumametsästäjät kuin yksinäiset sudet -
ovat lopulta riippuvaisia emon ja isän kuolemattomasta uskollisuudesta.
Siksi koirat menestyvät niin hyvin.
Ja siksi niillä on aivan erityinen paikka sydämissämme.
Tekstitys: Merja Pohjola