EN NETFLIX-SERIE
De döda är döda.
De iakttar nog inte oss från ovan så jag fattar inte begravningar.
De är skitjobbiga.
Lägg av! Visa lite respekt.
Jag vill inte käfta, men de är det. Prästen drar sin grej…
Herren är min herde. Han för mig till vatten där jag finner ro.
Och sen är jag helt uttråkad.
Hans jobb är att dränka dina sorger med predikan tills dina öron blöder.
Fyra timmar senare är du uttorkad och less på att gråta.
Jag har redan en klump i halsen.
-Oj! -Jag menar det.
En klump i halsen är för klent.
Du måste ge allt.
Du måste fylla två kannor med tårar och snor.
Blanda i en halvtimme tills det blir ett fint skum.
Annars lägger sig slemmet på botten.
Måste vi verkligen diskutera våra kroppsvätskor?
Ja, det måste vi. Du måste få ut allt.
Det är så man botar sorg.
Har du märkt hur lika orden "katarr" och "katolik" är?
-"Katolik" kommer från grekiskan. -Vem fan bryr sig?
Två stora forntida civilisationer var eniga i detta.
Vem är du att ifrågasätta det hela?
Jag reflekterar över präster, tårar och katarrer
och det har inget att göra med skälet till att vi är här.
Det är en idrottshall, inte en kyrka.
Det finns en boxningsring istället för altare.
Och jag vet att vi är här för Alice var besatt av boxning,
men det är inte en tillräckligt högtidlig plats
för prästens sorgesånger som ska få mig att gråta.
Är det här verkligen rätt ställe för folk att gråta på?
Jag gråter över hur dyr tågbiljetten var i stället.
Man går inte på en begravning bara för att gråta.
Sarah hade förstås rätt.
Det finns ett skäl till, i alla fall på vissa begravningar.
Du hoppas hitta ett svar.
Vi har sökt ett sen i tisdags,
när telefonen började ringa.
Man vet inte vilka ord man ska använda och hur man ska svara på frågorna.
Ska vi äta glass?
Lägg av! Det är en begravning,
Jag föreslog en glass, inte onani.
Är det respektlöst? Är Alice laktosintolerant?
Det var inte frågan. Den var djupare.
Varför gjorde hon det?
Det måste finnas ett skäl. Du äter för att du är hungrig.
Du är hungrig för att du skippade lunch. Det finns skäl, förklaringar…
Det måste vara nåns fel. Det måste finnas ett skäl till självmord.
Hon måste ha haft en anledning.
Jag är ledsen, men det finns inget enkelt svar.
Gissa vad?
Det finns aldrig ett klart och tydligt skäl bakom självmord.
Det är skitsnack.
Eller en lögn som låter bra.
I det verkliga livet, om du inte gömt dig,
och 40 ISIS-killar jagar dig och du har slut på ammunition…
Då spränger du dig själv. Du har inget val.
I övrigt är det ingen som tar livet av sig av en enkel anledning.
Det finns inget "A leder till B"-samband.
Det är en himla massa skäl som personen inte kan greppa,
för att inte tala om andra.
Vad menar du?
Hur kan det inte finnas ett svar så vi slipper bli galna?
Det är helknäppt att vi inte förstår anledningen. Hon var ju en av oss.
Du var hennes vän. Jag stod henne också nära.
Självklart var vi båda galna. Vi jagade varandra utan framgång.
Men vi var nära vänner.
Tja, hon jagade dig och du flydde.
För det första, vad vet du?
För det andra, jag kanske inte hoppade på henne, men hon gav inga signaler.
Jag kritiserar inte. Jag respekterar det. Första steget är så riskabelt.
Därför tog ingen av oss det.
Menar du allvar? Hon försökte hundratals gånger!
-Vad? -För helvete!
Hon frågade om ni skulle gå ut och röka och du sa alltid: "Jag röker inte."
Hon bad dig skriva en serie åt henne.
Hon hoppades att du skulle öppna upp
men du skickade en hemsk berättelse om den där snubbelkillen.
Innan hon lämnade Rom försökte hon ringa dig hela dan.
Hon ville berätta allt det här innan hon återvände,
men du försvann i två veckor.
Du kan inte intala dig själv allt skitsnack.
Jag är golvad. Jag saknar ord.
Jag försöker förstå allt,
men det är som om vätebomben exploderade i min skalle.
Det är skrämmande
att se på sitt eget liv och inte känna igen sig själv.
Du såg det alltid som en fånig romantisk komedi med Hugh Grant
om två obeslutsamma personer som flörtar under en längre tid.
Men nu
ser du en idiot som slingrat sig i 20 år utan att ta det minsta ansvar.
Jag är helt förlamad av ångest.
Jag spelade detektiv
för att hitta skälet och motivet.
Men jag är seriemördaren som går på begravningen av offret.
Jag har inte dödat henne, men jag hade kunnat göra så att hon levde i dag.
Jag hade kunnat ge henne nåt.
Hennes pappa pratar.
Alice var en känslig tjej.
Hon internaliserade all smärta runt omkring henne.
Hon ville inte utnyttja människor i sin närhet.
Hon ville inte leva så.
Det var kanske därför hon inte kunde hitta sin plats i världen, som hon blivit lovad.
Som vi hade lovat henne, för vi trodde att det skulle ske.
Alice ville jobba och stå till tjänst.
Det var ett nederlag när hon fick lämna Rom för att hon inte kunde betala hyran.
Hon var tvungen att flytta hem till oss igen.
Hon led när hon förlorade sin självständighet.
Men Alice var mycket mer än så. Hon var mer än sin smärta.
Alice var full av entusiasm.
Hon passade barn och på slutet gillade hon boxning.
Jag var emot boxningen. Jag kunde aldrig förstå det.
Jag ville inte att min dotter skulle bli slagen i ansiktet.
Hon sa att livet ändå delar ur snytingar
och hon ville lära sig att ta smällarna och slå tillbaka.
Hon ville hellre åldras med ansiktet fullt av ärr
än se ut som en docka som aldrig åldrades.
Boxningen var hennes livlina. I alla fall ett tag.
Vår dotter var inget offer.
Hon var en kämpe, som hela vår familj.
Hon led mycket.
Men hon var mer än så.
Hennes liv var mer än så.
Rörande ord, men skit samma.
Jag hade hängt upp mig på en sak.
"Allt var mitt fel, från att Jesus korsfästes till Tvillingtornens fall."
Sarahs ord ekar i mitt huvud och jag vill säga:
Skitsnack! Du hittade på allt det här.
Men jag kan inte ens övertyga mig själv.
Kom igen. Ha ett uns av känslomässig ärlighet.
Inte ens en jesuit skulle klara det.
Jag måste få lite luft.
Alice hade kunnat leva i dag.
Om jag hade varit mer framåt så hade hon inte träffat det där svinet.
Om jag hade varit lite modigare så kanske jag hade varit den
som gett henne en anledning att leva…
Sluta upp med det där!
Håll käften!
Det är som när du var liten.
Du tror att du är allsmäktig och kan göra allt.
Alice väntade ju på att jag skulle ta steget. Klart jag känner skuld.
Jag sa inte att hon tog sitt liv för att du inte knullade henne.
Jag gav dig all fakta.
Du känner skuld för du är självupptagen och vill stjäla showen.
Det är inte din film.
Du behöver inte vara svinig.
Du var hennes vän.
Hon kanske ville knulla dig,
och sen äta glass med dig.
Ibland fick du henne att skratta, ibland blev hon arg. Så är det.
Du bestämde inte om hon skulle leva eller dö.
Det var hennes val.
Låt henne vinna där.
Okej, Sarah vinner den.
Jag tror på självbestämmande.
Nu känner jag mig som en egoistisk idiot och jag skäms för mina tankar.
Förvirring, skam, tvivel.
Jag byter ämne så att Sarah inte ser hur förvirrad jag är.
Vad fan kom vi hit för då? Vi kan inte gråta. Det finns inga svar.
Vi kunde ha rest nånstans närmare.
Vi måste vara här och sätta punkt.
När du blir knivhuggen och ihopsydd så upphör inte smärtan,
men det slutar blöda och det bildas ärr.
Vilken redogörelse.
Varför ska jag resa 65 mil för ett ärr, men jag orkar inte svara.
Jag tänker fortfarande på Alices signaler som jag aldrig la märke till på 20 år.
Visste du att Alice gillade mig?
Ja.
Vad menar du? Vem sa det?
Hon gjorde det.
Den dagen du inte svarade ringde hon mig och vi hängde.
Vad fan gjorde ni?
Vi åt glass.
Vad sa hon?
Massor. Hon pladdrade i timmar. Hon behövde lätta på trycket.
Jag sa att du dissar mig också, men att vi är vänner ändå.
Varför sa du inget? Två år senare tog hon livet av sig.
Du borde ha svarat. Jag är inte din personliga assistent.
Okej, jag var den enda som inte fattade nåt.
Du visste inte ens att vi hade nåt när jag presenterade er.
Vad? Var Alice också gay?
Halvt, men inte tillräckligt, men jag är flexibel.
Vad menar du? Bråkade ni på grund av mig?
Förstörde jag er grej?
Börja inte igen! Jag säger det för att du ska förstå att folk är komplicerade.
De har dolda sidor, beteenden som motiveras av inre skäl.
Vi ser bara en liten del av vilka de är, inåt och utåt.
Och vi kan göra väldigt lite.
Vi är grässtrån. Minns du?
Jag är så förvirrad och känner mig som ett ego.
Jag vet att det där om grässtrået är sant,
men det är inte lika lugnande som för 30 år sen.
Jag ser mig om, och jag tycker att vi mer liknar gamla trasor.
Gamla, tunna trasor,
precis som våra egna liv.
EN RING FÖR ALLA
Och vi är också dumma, för vi jämför våra liv med andras.
De verkar så perfekta och prydliga,
men det kanske är för att vi ser dem på håll
och för att vi stirrar på meningslösa papperslappar…
…som inte är rivna som vi trodde.
Om Sankt Peter dök upp och frågade hur människorna i mitt liv var formade,
jag antar att han ställer dumma frågor,
I DAG MUNTLIGT PROV
så skulle jag säga:
En tjej som ville bli lärare
och jagade den drömmen i hela livet och följde den streckade linjen.
Men nu smälter hennes liv i hennes händer,
dag efter dag, på ett jävla kontor utanför stan,
när hon ger kaffe till folk som inte ens vet hennes namn.
Skepnaden av nån som ständigt är på fallrepet, med Damokles svärd över huvet.
Och om han har el, så är det bara för att han hade en bra hand i poker
eller för att de andra spelarna var skitkassa.
Jag kanske berättar för Sankt Peter:
Jag vet inte om striden pågår eller om det som är gjort är gjort
och vi insåg att allt inte behöver vara perfekt
och att vi aldrig kommer att spela för det fina laget.
Men vi kan fortfarande trycka ihop oss framför brasan och komma håg
att papper kan hålla oss varma.
Och ibland räcker det.
Ibland inte.
Är ni från Rom?
Alices mamma vill att ni går in. Hon tror att ni skulle gilla nåt.
Vi vet inte vad Alice hade önskat en sån här dag.
Men vi vet hur stolt hon var över barnen hon passade
och hur stolta de var över henne.
Därför tycker vi om att höra deras röster.
Seså, barn!
Alice, berätta historien om prinsen!
Ja, om ni är tysta.
Det är historien om Zeta, en pojke som inte ville att det skulle bli morgon,
för hans mamma hade sagt:
I morgon måste du köpa mjölk.
Och vem är alltid i krokarna?
Snubbelprinsen!
Just det! Snubbelprinsen!
Alla vet att han är farlig.
Ingen vill gå till affären.
Zetas vän Veruska säger till honom:
Om du dör, får jag din kanin då?
-På morgonen… -Vilken fin berättelse.
Zeta träffar inte på nån.
Kanske prinsen är sjuk.
Men plötsligt syns en skugga med långa ben.
-Ska vi äta glass? -Det är prinsen!
Prinsen!
Katten Halvsvans springer iväg för att slippa snubbla.
Zeta försöker korsa vägen, men kan det inte. Vad händer då?
Han snubblar!
Det hände.
Han föll ihop som en säck potatis. Alla såg det.
Är han skadad?
Lite, men det går över.
Blöder hans knä?
Lite, men dagen efter har det redan blivit ett ärr.
Alice, när läker ärret?
Ärret läker aldrig.
Det är som en medalj som ingen kan ta ifrån dig.
Och när Zeta är vuxen och inte längre är rädd för prinsen,
så kommer han ihåg alla sina äventyr, hur han föll och reste sig.
Varför läker inte ärret?
För att det är ett ärr.
Det kan inte tvättas bort som en engångstatuering.
Det är läskigt, men också bra.
Det är livet.
OM DU ELLER NÅGON DU KÄNNER HAR SJÄLVMORDSTANKAR
SÅ FINNS DET HJÄLP ATT FÅ
PÅ www.wannatalkaboutit.com
Jag tar en promenad. Vapenvila.
Bara för idag, okej?
Det hände.
Ja.
Idiot.
-Hur var det med vapenvilan? -Den börjar nu.
Undertexter: Susanna Wikman