РЕАЛІТІ-ШОУ NETFLIX
Я виросла в Хаці.
Усі мої дитячі спогади звідти.
Де я танцювала.
Де мене любила моя сім'я.
Усе, що зробило мене мною.
Хочу опустити скло, щоб відчути запах сільського повітря.
Я не була тут дев'ять років.
Таке відчуття, наче цих років не було.
Наче я та ж дівчина, що поїхала звідси.
Я почуваюся дитиною.
Коли мама возила мене по цій дорозі.
Ми любили проїхатися після школи.
Ми засинали.
Стомлені після уроків.
У маминій старій машинці.
З часом я усвідомив, що в нас багато спільного.
Історія її життя та її сім'ї
дуже схожа на мою.
Різні впливи й різні цілі,
але є багато спільного.
Тому було цікаво, коли я пізнав її краще,
бачити таку жінку…
Я не про її вигляд, якою її бачать люди,
що в неї є чи про нашу сім'ю, а про те, що за всім цим.
Я згадала щойно пісню.
Просто пригадався
гімн, який ми співали в школі Діві Марії.
Ранкова зоря
Вечірнє сяйво
Причина для надії
Марія з Назарету
ХАКА, ІСПАНІЯ
Скільки часу.
Ми ходили цією дорогою в школу,
на балет і з балету.
Там олені. Подивимося?
Найбільше я сумую за природою
в Хаці.
Коли ми ходили на річку з мамою.
Робили домашню роботу на відкритому повітрі,
їли бутерброди, збирали ожину на мармелад.
Ходили по молоко щонеділі й готували заварний крем з мамою.
Так багато пилку.
- Так. - Досі, так?
Треба ж.
Ми багато років провели біля цитаделі…
Не приїздила сюди дев'ять років, а таке відчуття, наче це було вчора.
- Так? - Ага.
Це вражає.
У мене було чудове життя в Хаці.
Я була оточена любов'ю, природою.
Дивися, будиночки, які тобі подобалися, он там.
Дім моєї мрії.
«Я житиму там, коли виросту.
Куплю цей будинок».
Так, ти мріяла про цей будинок.
Дивися на оленів.
- Ми їх налякали. - Молодняк.
- Ходімо на обід? - Так.
- Я голодна. - Чудово.
Джорджино!
Красуне!
Усі повиймали телефони.
Не думала, що влаштую такий переполох.
Мені це було дивно,
бо я та ж людина, що й була.
- Я знаю тебе з дитинства. - Так.
Це ті ж люди.
Я та ж сама.
Це мене здивувало.
Багато змін, так?
- Скільки іграшок ми тут купили. - Так.
- Дієґо! - Як справи?
- Чудово. - Добре.
Він був у моєму класі.
Дивися, Маріо, теж із твого класу.
- Де він? - Там.
- Привіт, Маріо. - Як справи?
- Це досі магазин іграшок? - Ні.
- Рада вас бачити. - Ми теж.
- Бережіть себе. - Чао.
Я візьму лотерейний квиток. Я колись купувала їх тут.
Люблю грати в лотерею, бо вірю, що колись виграю.
Ви зніматимете мене весь день?
Ніколи б не подумала, що в Хаці будуть папараці.
Овва!
Тут більше не продають цукерки.
Так, більше не продають.
Тут цукерки, так?
Вітаю.
- Стільки спогадів. - Ми в дитинстві купували тут цукерки.
- Так. - Я візьму трохи.
Маючи кілька монет, я приходила сюди.
П'ять центів? Жувального ведмедика. Мені.
Купували жуйку на п'ять центів.
Скуплю все на день народження дітей.
Я наче маленька дівчинка зараз.
Хочу все, що бачу.
Я досі не можу без цукерок. Не думаю, що це колись станеться.
Я більше залежала від цукерок раніше.
У дитинстві я сходила з розуму через них.
Але з часом я їм їх усе менше.
Бо, розумієте…
Це дається взнаки. Я старша.
Мої діти теж люблять солодке.
Які втрати?
З вас 95 євро.
Це вам.
Вітаю!
Джорджино, ти рада, що повернулася?
Дуже.
Мамо, у Хаці всі з'їхали з глузду.
Місцеві показилися.
«БІАРРІЦ РОТІССЕРІ»
Вітаю.
- Як ви обидві? - Дуже добре.
- Так. - Добре.
- Тут нічого не змінилося, як бачите. - Так.
Для мене ресторан «Біарріц» —
це місце, куди ми не могли дозволити собі піти в дитинстві.
Я мріяла поїсти тут.
Стільки спогадів.
Так хочеться сісти.
Жарко.
Мене так зворушило
повернутися в Хаку й поїсти в цьому ресторані.
Як кажуть: «Життя не стоїть на місці».
Пам'ятаєш, у дитинстві ми ніколи сюди не ходили?
Пам'ятаю.
Я приходила сюди, здається, кілька разів із балетною трупою.
- Я теж. - У кінці року.
Але це був справді хороший ресторан.
- Так. - І ми не могли сюди піти.
Я заглядала у вікно,
а сьогодні я насолоджуюся тут обідом із сестрою.
Дуже щаслива.
Знаєш,
зараз я завжди ходжу в найкращі ресторани,
і я сумую за тими часами, коли мама купувала нам бутерброди.
Ми влаштовували чудові пікніки.
У дитинстві я була лінивою.
Я була маленька, і мама вела нас навпростець…
Так.
Я б хотіла, щоб тут були мама й тато.
Коли він помер,
я помітила зміни в житті й у роботі.
Я знала, це він. Він був світлом.
У той день, коли я дізналася, що помер тато,
я підписувала свій перший робочий контракт.
Модний контракт.
І…
я мала плани на свій день народження.
Провести час у Турині з дітьми, мамою й сестрою.
У Кріса була гра.
Довелося їхати в Аргентину на його похорони.
Це був дуже дивний день народження.
Ніколи такого не уявляла.
Це сталося тоді, бо тато хотів бути присутнім
у якийсь спосіб на моєму дні.
Він тривалий час лежав у лікарні.
Але я сподіваюся, що…
Я його відчуваю. Він поруч.
Я багато з ним розмовляю. Молюся.
Я завжди відчуваю його поруч, як у дитинстві.
Хоча ми не так багато часу провели разом,
як би нам обом хотілося,
він завжди був зі мною.
Я його дитина.
Я не була його улюбленицею, бо в батьків не буває улюбленців.
Я це знаю, але ми дуже схожі характером.
Так.
Я думала, коли повернуся сюди,
буду набагато щасливішою, але мені сумно.
Гадаю, наші найкращі спогади…
- Для мене це балет. Так. - …про танцювальну академію.
- Танцювальна академія. - Школа.
Не для мене!
Коли ми приходили о 9:15,
мене забирали черниці.
Ти зчиняла істерику перед школою.
Я завжди пропускала перший урок, бо сильно плакала.
- Ти так драматично… - «Мамо, не кидай мене!»
Я ненавиділа школу.
Я боялася черниць, а вони були вчительками.
Мені було самотньо в школі.
Мама думала, що я аутистка.
бо я занурювалася у свій світ, тому вона віддала мене на балет.
Учителі казали: «Ні, вона ніяка не аутистка».
У парку чи в школі в нас не було нічого спільного з однокласниками.
Може, я просто з ними не ладнала.
За Хаку
й за те, ким ми стали…
- За життя тут. - …виросши тут.
Ми давали одна одній силу.
Ми обидві.
Так.
Було б не так. Не уявляю життя без сестри.
Гадаю, життєві випробування зблизили нас.
Ми так захищаємо одна одну,
бо пережили непрості часи.
ТАНЦЮВАЛЬНА АКАДЕМІЯ
Розтяжка, слухайте музику…
Рука в другій…
Два, три, чотири…
Підтримка. П'ять, шість…
Батман, і закривайте. І підтримка.
Як ти, Сусано?
- Як ти? - Чудово.
- Скільки часу. - Так.
Я навчала Джорджину балету
з трьох чи чотирьох років до 16-ти, коли вона поїхала.
Коли ти була маленька,
ми танцювали «Лебедине озеро» абощо й перевдягалися лебедями?
Мій перший виступ.
Я чітко пам'ятаю, як ми стояли півколом, і ти тримала шию отак.
Вона була такою гарною.
Шия в неї була ось так, витягнута.
Я сказала: «Подивіться на неї.
Їй чотири чи п'ять років,
а вона стоять там, як…
Наче прима-балерина».
Ви навчили нас дисципліни,
самопожертви,
роботи, присвяти, взаємопідтримки…
Ми були сім'єю.
Це були не лише танці. Це були…
Другий дім, моя родина, моя мотивація.
- Ти постійно була тут. - Була.
Навіть коли не було занять.
- Так. - Ти лишалася тут.
Ти пристосовувалася до ситуації й допомагала з дітьми.
Я пам'ятаю нашу розмову,
коли тобі було 14 чи 15,
і я сказала: «Джорджино, ти хочеш танцювати?»
Ти відповіла: «Танцювати чи бути моделлю».
У дитинстві думаєш:
«Поїду до Мадриду, буду моделлю й зароблятиму на життя».
У житті все не так.
Твоя життя таки змінилося.
- Дуже. - Я така рада за тебе.
Я бачу, що вона реалізує свої мрії.
Я знала, що моє майбутнє…
що в мене буде хороша доля.
Що мене чекає гарне майбутнє,
і я мала передчуття, що в мене буде сім'я, яку я маю.
Що я буду молодою мамою.
Вона владна.
Задоволена.
Вона живе життям, яке хотіла мати.
Вона така впевнена.
Дивися, хто тут.
Сеньйора Сара.
- Сара Лорес. - Ти більше танцівниця, ніж я.
Так приємно бачити її в балетній пачці.
Пам'ятаю її вдома, у вітальні, як вона рухається, робить розтяжку.
Ти приїхала нас провідати.
Ти досі танцюєш?
- Так, звісно. - Щасливиця.
Я балерина. Працюю на Національну танцювальну компанію.
Я особливо більше нічим не займалася в житті, крім танцю.
- Ти танцюватимеш? - Звісно.
- Як скажеш. - Гаразд.
Але спершу розігріймося. Тіло не гнеться.
Пам'ятаєш той день у продуктовому, коли мене дратувало моє волосся?
Тебе так це дістало, що ти поплескала когось по плечу
й спитала: «Пане, як гадаєте, у неї погана зачіска?»
А він відповів: «Зовсім ні.
Мені на гадку таке б не спало».
Ти сказала: «Бачиш? Відчепися».
Джорджина така ж, як у дитинстві.
Дуже пустотлива,
дуже весела.
Дуже пристрасна.
У ній вирувало життя.
Ти весь час танцювала. Тут, удома.
Цілий день у вітальні.
Пам'ятаєш?
Якийсь час я була одержима балетом.
Я не відчувала, що зможу професійно танцювати. Інакше я б не кинула.
Я б і далі танцювала.
Вона мала бажання, важко працювала й була впертою.
Це теж важливо.
Фінансово також було
дуже витратно, розумієте?
Ти ростеш, потрібно нове взуття, змагання…
Не було грошей.
А робити це напів сили… Я думала: «Усе це марно».
Танець – це дисципліна, пожертва,
важка праця, дружба, взаємопідтримка.
Мушу зізнатися, мені бракувало багатьох речей.
Я часто почувалася самотньою.
Усе це вплинуло на мене.
Я стала тією, ким я є, завдяки танцям і моєму дитинству.
Її тіло пам'ятає.
Це всередині.
Усе, чого вона навчилася в дитинстві.
Видно, що до неї повертається та експресія, яка була в неї в дитинстві.
Коли вона була маленькою й танцювала з таким почуттям,
і була повністю сфокусованою.
Вітаю.
Як життя?
Скільки часу.
Моя друга мати.
Як Джіо сказала, я наче її друга мама.
Вона провела багато часу в моєму домі, і ми були цьому раді.
- Як справи? - Чудово.
- Я тобі принесла дещо. - Справді?
Дивися.
Оце так…
- Подивіться. - Дивися.
- Ти була така маленька. - Боже.
- Дивися. Пам'ятаєш? - Так.
- Вихідні на пляжі. - Які чудові спогади.
Так…
- Які ви були маленькі. - Так.
Я повернулася в Хаку, і, здається, наче нічого не змінилося.
Таке дивне відчуття. Я була в цитаделі,
і було таке враження, наче головної події в моєму житті не було.
ГРАУС, ІСПАНІЯ
Коли мені було 18 років, я хотіла жити в Мадриді.
Я не мала грошей.
Тому мала лишитися вдома, жаліючи себе й…
У мене була співбесіда на роботу
в містечку, куди з Хаки їхати дві години.
У містечку з населенням 200 людей.
Це була одна довга вулиця, що вела до готелю, де була співбесіда.
ГОТЕЛЬ «ЄЙДА» — РЕСТОРАН
Я жила там.
- На лівому боці. Пам'ятаю. - Так.
Проїжджали вантажівки, люди йшли на роботу.
Я була одна.
Ти завжди була такою сміливою, змалечку.
Я боялася вночі
повертатися додому одна, бо тут нікого не було.
Добралася додому — чудово. Якщо ні, хто знатиме?
Тож щоночі я дзвонила мамі чи сестрі.
Якщо не прокидалися, дзвонила, доки хтось не візьме.
Вони підтримували мене.
- Бар такий же. - Зачинено.
Так.
Точно такий же.
Шкода.
Господиня геть не змінилася.
- Сеньйоро Консуело. - Джорджино.
Не чекала тебе тут.
Мені сказали, що ти тут, у Граусі.
- Ви геть не змінилися. - Маєш чудовий вигляд.
Хочеш зайти? У мене є ключі.
У нас зачинено через ковід.
Шкода. Ми відчиняємося в четвер.
- Чудово. - Яка ти красуня.
Що ж…
Обидві маєте неймовірний вигляд.
- Так. - Це правда.
Ти була нам як рідна.
Знаю.
Ви так багато мене навчили.
Тобі це було не потрібно. Ти така розумна й тямовита.
Ти швидко вчилася. Не треба було тебе навчати.
Я справді хотіла працювати.
Якось я поїхала до Мадриду,
Зайшла в магазин «Gucci» привітатися.
У нас про неї такі гарні спогади,
ми не хотіли її втрачати.
Ви встигали всюди.
Неймовірно, ви опинялися біля клієнта раніше мене.
Я роблю щось і бачу з віддалі, як ви когось обслуговуєте,
Я повертаюся й бачу вас: «Звідки вона взялася?»
Пам'ятаю, я була тут у трюфельний сезон,
і сюди наїхало стільки людей.
Грибники, лижники. Ті, що їхали в Бакейру-Берет.
Одна жінка, яка їхала на лижі з чоловіком,
побачила, як я тут працюю,
й саме тоді я вирішила переїхати в Мадрид.
Ця пані побачила, яка я трудівниця,
і каже: «Їдьмо зі мною в Мадрид».
Я не здивована, бо ти золота працівниця.
Я довго не думала.
Сіла на автобус…
Тобто…
Вісім автобусів до Мадриду.
Я геть заблукала на станції Авеніда де Америка.
Я виходила, заходила всередину, плакала.
Питала перехожих: «Мені сюди?» «Так, ідіть далі прямо».
Тож я лишила резюме на Ла Кастеллані.
В «Inditex».
Повернулася назад.
Провела ніч в автобусі.
Прибула в неділю о 9:00.
Пішла додому, стала під душ.
Я мала бути на роботі о 12:00.
Я була така щаслива.
Подзвонила сестрі. Сказала: «У мене гарне передчуття.
Я знаю, мені передзвонять».
Я навчилася робити правильно з першого разу. Нема потреби переробляти.
Так набагато простіше й швидше.
- Правда… - Або роби правильно, або не роби взагалі.
Наполовину не треба, бо так довше.
Кріштіану Роналду дуже пощастило.
Я повторюю, йому так пощастило
потрапити Джорджині на око.
Так приємно відчинити перед тобою двері готелю,
хоча в нас і зачинено.
Таке задоволення.
ГОТЕЛЬ «ЄЙДА»
РЕСТОРАН
- Вітаю. - Бувайте.
Я колись гуляла тут одна.
Щоночі о 2:00
чи 5:30, коли відчинявся готель.
Проїжджали вантажівки.
Дивися, м'ясна лавка.
Я купувала там ковбасу.
Така добра.
Це була моя м'ясна лавка.
Доброго ранку.
Вітаю.
Дякую.
Я ходила на закупи зранку й увечері.
Ви були моїми друзями.
Я проводила тут годину.
Дивлячись, як скуповуються старі пані, а я тут без друзів.
Я пам'ятаю секайону.
Я пройшла у вас курси. «Це секайона, це лонганіза,
це фует…»
- Ну, у нас багато… - Можете скуштувати, якщо хочете.
- Так? - Гаразд.
Так смачно.
- Яка з них секайона? - Ось ця.
- Ця? - Так.
Тут є біла пліснява.
- Вона є і без неї. - Я любила без.
Без плісняви. Так, я пам'ятаю.
Так смачно.
- Наразі це найкраща… - У мене слинка тече.
Можете робити бутерброди для дітей.
- Вони обожнюють м'ясну нарізку. - Звісно.
- Точно. - Вони такі іспанці.
Це правда.
Ти завжди любила м'ясну нарізку.
Завдяки татові. Купував її мені.
У мене дуже швидкий метаболізм і сподіваюся, тьху-тьху, це не зміниться.
Я отримую задоволення від їжі.
Це те, що зближує мене з людьми.
- Я хочу всю секайону без плісняви. - Усю секайону?
Гаразд, уперед.
Це для Італії, а це для Іспанії.
Ще дві…
І Софі.
- Ще чотири сюди. - Чотири.
ІТАЛІЯ — МАДРИД
Сфотографуєтеся з нами?
Так, фото.
Я вже звикла до цього
й намагаюся знайти спокійні місця, де мені комфортно.
Без юрб людей, що бігають за мною.
Я уникаю людних місць.
Бувай, дівчинко.
- Автограф, Джіо? - Так, де?
На моєму шоломі хіба?
Я розумію людей, які хочуть підійти,
привітатися, познайомитися зі мною, сказати: «Люблю тебе».
Чи «Джорджино, сфотографуймося».
Я це розумію.
Інколи тобі не хочеться,
щоб тебе знімали, чи маєш поганий вигляд, чи тобі недобре.
Привіт, люба.
Дивися.
Я купую ковбасу в Граусі.
У місті, де я працювала. Я ходила побачитися з пані Консуело.
Зараз ми йдемо до церкви.
Усі йдуть за тобою.
Що?
Усі йдуть за тобою.
Я як президент.
Близнюки вражені.
Кажуть: «Так буває лиш із президентом».
Ясно.
Я не вважаю себе знаменитістю.
Та я знаю, коли вийду кудись,
через людей почуватимуся знаменитістю.
Гаразд, любий. Ти поїв?
Ні, зараз буду.
Ти обідаєш удома?
Ось, дивися.
- Сам. - Гарно.
Влаштувався.
- Звісно. - Так круто.
- Що їстимеш? - Гаразд.
Курку, яку ти любиш.
Я так тобі заздрю.
Смакота.
Кріштіану чудовий.
Він такий нормальний.
Навіть нормальніший,
ніж звичайні люди.
Неймовірно.
- Добре, люба. - Гаразд.
- Цілую. Скоро побачимося. - Чао.
БАЗИЛІКА ЛА ПЕНА
- Вітаю. - Вітаю.
- Як справи? - Чудово.
- Маєш прекрасний вигляд. - Дякую.
У мене не було друзів у Граусі,
і я сиділа вдома з 17:00 до 20:00.
Мені було дуже самотньо.
«Що мені робити в Граусі? Гаразд, піду до церкви».
Я ходила й слухала, як чорниці читають молитви,
«Отче Наш», а потім починалася меса.
У вихідні я ходила в каплицю.
У базиліку.
Віднести квіти Діві Марії.
У базиліці відчуваєш таку силу…
владу…
Я дуже релігійна.
Я завжди відчувала Божий захист.
Господь завжди був натхненням і джерелом сили
знати, що для мене найкраще.
Я молилася Богові: «Допоможи.
Настав мене й приведи до моєї долі».
Я поїхала в Граус,
знаючи, коли сестра закінчить навчання,
ми поїдемо жити в Мадриді разом.
І ми поїхали.
Мені подзвонили через чотири дні, як я лишила резюме.
Вона здала іспити, і я приїхала в Мадрид на місяць раніше неї.
МАДРИД, ІСПАНІЯ
Коли я вперше приїхала в Мадрид, це був жах.
Я шукала дешеве житло.
За триста євро.
Так я опинилася в квартирі на Авеніда де Америка.
Пізніше я з'ясувала, що це був склад.
Там було морозно взимку й гаряче влітку.
У мене була сусідка, сеньйора Кармен.
Удень я працювала в «Massimo Dutti»,
п'ять годин проводячи в транспорті, бо я так далеко жила.
Інколи в п'ятницю,
чи часом у суботу, я подавала напої
в маленькому барі.
Пам'ятаю, як приїхала додому в неділю.
Я працювала вночі.
Із четверга, у ніч не четвер, п'ятницю,
суботу й неділю.
Усю неділю проводила в «Massimo Dutti».
Приходжу додому в сльозах, не при собі.
Стукаю в двері й кажу: «Будь ласка, Кармен, це твоя сусідка.
Можеш зварити мені рису й посмажити яйце?»
Вона така: «Звісно».
Відтоді
вона стала для мене дуже важлива.
Вона була добра до мене.
Якщо ти хороша людина,
життя зводить тебе з іншими хорошими людьми.
Я ніколи не забуду, звідки я, і я намагаюся допомагати іншим, коли можу.
МАДРИД, ІСПАНІЯ РОДИННИЙ ДІМ
Добрий день.
Як справи?
Загортаю дітям подарунки.
Вони такі раді. Ми вчора їм сказали.
Сказали їм, що я приїду?
- Як вони? - Дуже тішаться. Такі раді.
Я їду в «Нове майбутнє».
Це асоціація для дітей, які…
Сім'ї яких розпалися, і за ними наглядає держава.
- Мої хрещеники. - Треба буде допомога, кажіть.
- Не треба. Усе гаразд. - Чудово, Джорджино, дякую.
- Гаразд, чао. - Па-па.
БРИТАНІ
Любий, я їду в «Нове майбутнє».
Ти зможеш через 20-30 хвилин?
Здивуємо їх дзвінком від тебе, добре?
Команда сказала, що вони дуже тішаться.
Цілую.
До зв'язку.
Щоразу, як приходжу, вони питають: «А де Крішітану?»
У всіх дітей купа його постерів. Вони хочуть стати футболістами, як він.
Вони обожнюють бутси Кріса, обожнюють його.
Завжди питають, коли ж він прийде.
Я постійно кажу: «Наступного разу».
Мені так соромно.
І я подумала, що із сучасними технологіями,
хіба не краще побачити його по відеозв'язку?
Привіт.
- Привіт! - Привіт.
Як ви? Ви так виросли.
Скільки їй було, коли я вперше приїхала?
Три. Так, Енджі?
- Три? - Скільки тобі було?
- Їй шість чи сім? - Шість.
Шість.
Ти така велика дівчинка.
- Ти граєшся різдвяними іграшками? - Так.
А парфумами?
- Ними теж. - Ними теж?
Погляньмо на братиків і сестричок.
- Овва! - Кріштіану.
- Так. - І Мессі.
Дивися.
- Гарно. - Дивися, я зробив.
Ти це сам зробив?
- Справді? - Дивися, це моя мати.
Яка гарна.
Було цікаво побачити квартиру.
Що це за квартира для дітей, про яких дбають держава
й асоціація?
Вони мене гарно привітали, показали свої кімнати.
Розказали свої історії.
Глянь. Це справжній діамант?
Ні.
Наступного разу, обіцяю, я принесу
намиста з туфлями для принцеси, що я купую моїм дівчаткам.
Добре?
У тебе є донечки?
- Так, дві дівчинки й два хлопчика. - Як їх звуть?
Наймолодша дівчинка — Алана.
Ева, старша.
Матео середній і Кріс найстарший.
- Кріс? - Кріштіану, як його батько.
БРИТАНІ
Вона одна з найстарших дівчат.
Мартіна, Міріам.
- Ти вже не тут? - Ні.
Ти в квартирі для дорослих? Чудово. Це біля Вентасу, так?
Я жила на іншому боці.
Біля Ґвіндалери.
- Інколи я гуляла, а в інші дні… - Що ти робила?
Я працювала в магазині одягу.
- У якому? - «Gucci».
Річ не лише в подарунках, купівлі речей…
Грошових внесках. Ні.
Треба туди поїхати, присвятити свій час,
дати їм відчуття захищеності,
що вони не самі.
- Де решта дітей? - Там.
Ходіть сюди, друзі.
На кожному є ім'я.
Це для Британі.
Вона привезла мені «найки»!
- Це від усіх. - Справді?
Прочитай це спочатку. Ось тут.
- Це? - Це.
Погляньмо, тут.
«Джорджино, у тебе велике серце».
На, ти прочитай.
Прочитай це мені.
«Джорджино, у тебе велике серце.
Якби ж у світі було більше людей, як ти.
Ти добра, щира й чудесна мама.
Сподіваюся, ти мене не забудеш».
Я ніколи тебе не забуду.
Погляньмо…
Завжди зворушливо їх бачити. Коли подумаю про них, серце мліє.
Це чудові діти.
І я так вдячна.
Мене завжди дивує, що ти даєш їм там мало,
а вони кажуть приємні речі,
приємніші, ніж дорослі чи хтось обізнаніший або щасливіший
може взагалі сказати.
Розумієте?
Кевіне, прочитай свій.
«Я люблю тебе, Джорджино.
Кевін».
«Я люблю тебе, Джорджино.
Скажи Кріштіану Роналду. Я дуже тебе люблю, Джорджино.
І дякую за кросівки, Джорджино.
Ти знаєш, що я дуже тебе люблю.
Я ніколи тобі не казав, Джорджино.
Я дуже тебе люблю».
Ти мені це казав.
Ти завжди мені кажеш, коли я тебе бачу.
Я приготувала вам ще один сюрприз, бо дуже вас люблю.
Привіт.
- Привіт. - Вітаємо. Овва, Кріштіану.
Як справи?
- Привіт. - Кевіне.
- Усе добре? - Так, усе добре.
Друзі, я просто хотів привітатися й обійняти вас усім серцем,
і сказати, що якось я приїду до вас із Джіо. Я дуже хочу.
Чудово!
Тож гарно вчіться й чиніть правильно, добре?
Добре.
Цілую всіх і до скорої зустрічі, добре?
- Добре. - Дякуємо.
- Цілую.
- Чао. - До побачення.
Цілую.
- Люба, я пізніше передзвоню. - Добре. Чао.
Вони були так вражені.
Було кумедно,
коли Кріштіану сказав: «Пізніше передзвоню».
Усі такі: «О!»
- Вам сподобався сюрприз? - Боже, оце так сюрприз.
Ви такого не чекали, так?
Ви такого не чекали.
Кевіне!
Кевіне.
Звісно, він твій улюблений гравець.
- Він твій улюблений? - Так.
Дуже добре.
- Цілую всіх. Мені треба йти. - Дякуємо, Джорджино.
Так важливо не забувати, звідки ти,
хто ти.
Твої досвіди роблять тебе тією, ким ти є.
Завдяки моїй «популярності» чи помітності
я можу допомогти багатьом асоціаціям
і багатьом людям, які цього потребують.
Вас справді люблять. Ви чудові.
- Приведи Кріштіану наступного разу. - Добре.
МАРБЕЛЬЯ, ІСПАНІЯ
ПЕРСОНАЛ «СТАРЛАЙТ»
Сюди.
Як справи?
Чудово, дуже рада бути тут з усіма вами.
Отримати нагороду, виголошувати промову…
Я побоююся.
У мене тремтять ноги.
Цьогоріч нагороду «Старлайт» отримує Джорджина Родріґес.
Дуже дякую. Для мене честь отримати нагороду солідарності.
І далі помагатиму, коли матиму змогу.
Чини правильно попри все.
У футболі все може змінитися за секунду.
Ти маєш бути готовим до цього.
Ці роки в Турині були чудовими.
Це місто так багато мене навчило.
Незабутній досвід.
Переклад субтитрів: Людмила Речич