EN REALITYSERIE FRÅN NETFLIX
Jag växte upp i Jaca.
Det är därifrån jag har mina barndomsminnen.
Där jag dansade.
Där jag fick kärlek från min familj.
Allt som har format mig.
Låt mig öppna fönstret lite så jag får känna lantluften.
Jag hade inte varit i Jaca på nio år.
Det var som om allt jag har upplevt aldrig hade hänt.
Jag var tjejen jag var förut.
Jag känner mig som ett barn.
Jag minns när mamma körde oss på de här vägarna.
Vi älskade att ta en tur i bilen efter skolan.
Vi brukade somna.
Vi var trötta efter skolan.
Mammas långsamma, gamla bil.
Med tiden upptäcker jag att vi har mycket gemensamt.
Historien om hennes liv och hennes familj…
…är väldigt lik min.
Vi har olika influenser och mål, men vi är väldigt lika på många sätt.
Det var därför det var intressant när jag började lära känna henne.
Jag fick se vilken sorts kvinna hon är…
Jag talar inte om hennes utseende, hur folk ser henne,
vad hon har nu, eller vad familjen har, utan vad som ligger bakom.
En sång dök precis upp i mitt huvud.
Den kom precis till mig.
Psalmen vi sjöng till den heliga jungfrun i skolan.
Morgonstjärnan
Aftonrodnad
Anledningen till vårt hopp
Maria från Nasaret
JACA, SPANIEN
Det var så länge sen.
Vi gick den här vägen till skolan, på väg till och från baletten.
Där är hjortarna. Ska vi titta på dem?
En av sakerna som jag saknar mest med Jaca,
är naturen.
När vi åkte till floden med mamma…
När vi gjorde läxorna i det gröna på eftermiddagarna…
Vi åt smörgåsar och plockade bär till marmelad.
Vi hämtade mjölk för att laga kräm med mamma.
Det är så mycket pollen.
- Ja. - Fortfarande detsamma.
Jösses.
Vi ägnade många år åt att strosa runt citadellet…
Det var nio år sen sist, men…
…det känns som igår.
- Eller hur? - Ja.
Det är lite av en chock.
Jag hade ett jättefint liv i Jaca.
Omgiven av kärlek och natur.
Titta, långt där borta är de där husen som du tyckte om.
Mitt drömhus.
"Jag ska bo där när jag blir stor. Jag ska köpa det huset."
Du drömde om det där huset.
Titta på hjortarna.
- Vi har skrämt iväg dem. - Hjortkalvar.
- Ska vi äta lunch? - Ja.
- Jag är hungrig. - Toppen.
Georgina!
Du är vacker!
Alla har sina mobiler uppe.
Jag trodde inte att jag skulle väcka uppseende i Jaca.
Jag förstod verkligen inte. Jag känner mig som samma person.
- Jag har känt dig sen du var barn. - Ja.
De är fortfarande samma människor.
Jag är fortfarande densamma.
Det förvånade mig.
Det har förändrats, eller hur?
- Minns du alla leksaker vi köpte här? - Ja.
- Diego! - Hur mår du?
- Toppen. - Bra.
Han gick i min klass.
- Titta, Mario. Han gick också i din klass. - Var är han?
Där.
- Hej, Mario. - Hur mår du?
- Är det fortfarande en leksaksaffär? - Nej.
- Fint att ses. - Detsamma.
- Ha det bra. - Hej då.
Jag ska köpa en lott. Jag brukade köpa lotter här.
Jag gillar att spela på lotto. Jag tror att jag vinner en dag.
Ska ni fota mig hela dagen?
Jag trodde aldrig att det skulle finnas paparazzi i Jaca.
Wow!
De säljer inte godis här längre.
Jo, de har bara gjort om.
Det är godis, eller hur?
Hej.
- Så många minnen. - Vi köpte godis här som barn.
- Okej. - Jag köper lite.
Jag gick hit även om jag bara hade fem cent.
- Fem cent? - En gummibjörn. Bara till mig.
Vi köpte tuggummi för fem cent.
Jag köper allt till barnens födelsedag.
Jag känner mig som en liten flicka igen. Jag vill köpa allt jag ser.
Jag har aldrig kunnat sluta äta godis. Jag kommer nog aldrig kunna det.
Jag var mer beroende av godis förut.
Jag var galen i godis när jag var liten.
Med tiden, äter jag allt mindre.
För, ni vet…
Det börjar synas. Jag är äldre.
Mina barn är också gottegrisar.
Vad är jag skyldig?
Det blir 95 euro, tack.
Behåll det.
Hej!
Georgina, är det kul att vara tillbaka?
Mycket.
Herregud, Jaca är helt galet.
Invånarna håller på att smälla av.
RESTAURANT BIARRITZ
Hej.
- Hur mår ni? - Mycket bra.
- Ja. - Bra.
- Här har inget förändrats, som ni ser. - Ja.
För mig är restaurant Biarritz,
ett ställe som vi inte hade råd med när vi var barn. Jag drömde om att äta där.
Så många minnen.
Jag längtar efter att få sitta ner.
Det är varmt.
Det var så rörande
att komma tillbaka till Jaca och äta på den restaurangen.
Som att säga: "Ja, livet förändras."
Minns du att vi aldrig var här som barn?
Ja.
Jag var här en gång, tror jag. Kanske några gånger med baletten.
- Jag också. - I slutet av året.
Men det var en väldigt fin restaurang.
- Ja. - Och vi kunde inte gå hit.
Jag brukade titta in genom fönstren,
och nu är jag här och äter lunch med min syster.
Väldigt glad.
Du vet…
Nu går jag alltid till de bästa restaurangerna,
men jag saknar när vi var barn och mamma bjöd ut oss på en smörgås.
Vi hade så härliga picknickar.
Jag var lat som barn.
Jag var liten och mamma tog oss med och åkte längdskidor.
Ja.
Jag hade velat bjuda mamma och pappa.
När han dog,
märkte jag en förändring i mitt liv och i mitt arbete.
Jag vet att det är han. Han är ljuset.
Dagen jag fick reda på att min pappa hade dött,
skrev jag på mitt första jobbkontrakt.
Ett modekontrakt.
Så…
Jag hade planer för min födelsedag.
Jag skulle vara i Turin med barnen, mamma och min syster.
Cris hade match.
Jag var tvungen att åka till Argentina för begravningen.
Det var en konstig födelsedag.
Det hade jag aldrig föreställt mig.
Det hände då, för att pappa ville vara med på födelsedagen på ett eller annat sätt.
Han hade legat på sjukhus länge.
Men jag hoppas att…
Jag känner hans närvaro. Han är med mig. Jag pratar och ber till honom.
Han är alltid med mig, som när jag var liten.
Även om vi inte tillbringade så mycket tid ihop
som vi hade velat,
…var han alltid med mig.
Jag var hans bebis.
Jag var inte hans favorit. Jag tror inte att föräldrar har favoriter.
Jag vet att jag inte var det, men vi hade samma slags personlighet.
Ja.
Jag trodde att jag skulle glädjas över att vara i Jaca,
men jag känner mig lite melankolisk.
Vårt bästa minne var nog…
- Det är baletten för mig. Ja. - …är dansakademin.
- Dansakademin. - Skolan.
Inte för mig.
Vi började 09:15 och nunnorna fick komma och hämta mig.
Du krånglade med skolan.
Jag missade alltid första lektionen för att jag grät.
- Du var så dramatisk - "Mamma, överge mig inte!"
Jag hatade skolan.
Jag var rädd för nunnorna. De var våra lärare.
Jag kände mig ensam i skolan.
Mamma trodde att jag var autistisk.
Jag älskade att vara i min egen värld, så hon satte mig i balettskola.
Lärarna sa: "Nej, hon är inte alls autistisk."
Jag passade inte in med klasskamraterna, varken i parken eller i skolan.
Jag kom bara inte överens med dem.
För Jaca, och för att vi är de vi är tack vare…
- För vårt liv här. - …vår barndom.
Vi gav varandra styrkan vi behövde. Vi två.
Ja.
Jag kan inte föreställa mig livet utan min syster.
Våra motgångar och erfarenheter har fört oss närmare varandra.
Vi skyddar varandra så mycket, för att vi har upplevt svåra stunder.
SUSANA ARA MARRACOS DANSAKADEMI
Sträck ut, lyssna på musiken…
Handen i andra position…
Två, tre, fyra…
Soutenu. Fem, sex…
Tendu och stäng. Och soutenu.
Hur mår du, Susana?
- Hur mår du? - Jättebra.
- Det var länge sen. - Ja.
Jag var Georginas balettlärare,
från tre- eller fyraårsåldern, tills hon slutade när hon var 16 år.
Minns du när du var liten och vi gjorde Svansjön och klädde ut oss till svanar?
Ja, mitt första uppträdande.
Jag minns att vi stod i en halvcirkel och det här var din hals…
Hon var så fin.
Hon hade nacken sträckt i exakt rätt position.
Jag sa: "Titta på den där ungen.
Hon är fyra eller fem år gammal och hon står där som…
Hon är som en prima ballerina."
Du lärde oss disciplin,
uppoffring, arbete, hängivenhet, kamratskap…
Vi var en familj.
Det handlade inte bara om dans. Det var…
…ett andra hem, min familj och min motivation.
- Du lade mycket tid här. - Ja.
Även när du inte hade lektion.
- Ja. - Du stannade kvar.
Du följde vad som pågick och hjälpte till med barnen.
Jag minns ett samtal vi hade, jag tror att du var 14 eller 15,
och jag sa: "Georgina, vill du dansa?"
Du sa: "Jag tänker bli dansare eller modell."
När man är ung tänker man:
"Jag åker till Madrid och försörjer mig som modell."
Livet är inte sånt.
Ditt liv har förändrats.
- Så mycket. - Jag är glad för din skull.
Jag ser att hon uppfyller sina drömmar.
Jag visste att min framtid…
…att jag hade ett lyckligt öde.
Jag visste att min framtid var ljus
och jag hade en känsla av att jag skulle ha familj. Det har jag nu.
Jag skulle bli en ung mamma.
Hon verkar självsäker.
Hon verkar tillfreds.
Hon har fått livet som hon önskade.
Hon är säker på sig själv.
Titta vem som är här.
Señora Sara.
- Sara Lores. - Du ser mer ut som en dansare än jag.
Det är underbart att se henne i balettkläder.
Jag minns hur hon rörde sig och stretchade hemma i vardagsrummet.
Du är på besök.
Du dansar väl fortfarande?
- Ja, så klart. - Lyckost.
Jag är ballerina. Jag jobbar för Nationella danskompaniet.
Jag har inte gjort mycket annat än att dansa i mitt liv.
- Ska du dansa? - Självklart.
- Som du vill. - Okej.
Men vi får värma upp först. Jag är stel som en…
Minns du gången i mataffären, när jag tjatade om att jag var ful i håret?
Du tröttnade på mig och knackade en man på axeln
och sa: Ursäkta mig, tycker du att min vän är ful i håret?"
"Absolut inte. Inte alls", sa han.
Du sa: "Du ser? Tyst med dig nu."
Georgina är som hon var när hon var liten.
Väldigt busig och jätterolig.
Väldigt tillgiven.
Hon var full av liv.
Du dansade hela tiden. Här och hemma.
Du höll igång i vardagsrummet hela dagen.
Minns du?
Ett tag var jag besatt av balett.
Jag kände aldrig att jag var bra nog. Annars hade jag nog fortsatt.
Jag hade nog fortsatt med dansen.
Hon hade huvudet för det. Hon jobbade hårt och var envis. Det är viktigt.
Ekonomiskt var det också…
Det var en stor kostnad.
Man växer… Man behöver nya skor, en tävling…
Jag hade inte råd.
Så att göra det halvhjärtat… Det var meningslöst.
Dans handlar om disciplin, uppoffringar,
hårt arbete, vänskap och kamratskap.
Många gånger har jag känt att jag saknar mycket.
Många gånger har jag känt mig ensam.
Allt det har format mig.
Jag känner att jag är den jag är, tack vare dansen och min barndom.
Hennes kropp minns.
Det finns i henne.
Allt hon lärde sig när hon var ung.
Man kan se henne återfå uttrycket hon hade som barn.
När hon var liten och dansade med en sådan inlevelse,
och var så fokuserad.
Hej.
Hur mår du?
Det var länge sen.
Min andra mamma.
Som Gio sa, är jag som en andra mamma för henne.
Hon var mycket hos oss och vi hade det så trevligt.
- Hur mår du? - Toppen.
- Jag har nåt åt dig. - Har du?
Titta.
Oj…
- Vad gulligt. - Titta.
- Du var så liten. - Jösses.
- Titta. Minns du? - Ja.
- Semestrarna på stranden. - Vilka fina minnen.
Ja…
- Titta så små ni var där. - Ja.
Jag är tillbaka i Jaca och det är som om ingenting har förändrats.
Det är en konstig känsla. Jag var vid citadellet,
och det är som om inget av det som har hänt, faktiskt har hänt.
GRAUS, SPANIEN
När jag var 18 år ville jag flytta till Madrid.
Men jag hade inte råd.
Jag ville inte stanna hemma och tycka synd om mig själv, så…
Jag blev kallad på en jobbintervju i en stad två timmar från Jaca.
Jag kom till en stad med 200 invånare.
Det var en enda lång gata till hotellet, där de väntade på att få intervjua mig.
HOTEL LLEIDA - RESTAURANT
Jag bodde där.
- På vänster sida. Jag kommer ihåg. - Ja.
Lastbilarna passerade, folk gick till jobbet…
Jag var ensam.
Du har varit så modig ända sen du var liten.
Jag var alltid rädd för att gå hem ensam på nätterna. Ingen väntade på mig.
Om jag kom hem - bra. Om inte, vem skulle veta?
Jag ringde min mamma eller min syster varje natt.
Om de inte vaknade, ringde jag tills de svarade.
De fick hålla mig sällskap.
- Baren är likadan. - Det är stängt.
Ja.
Den är fortfarande likadan.
Vad synd.
Damen har inte förändrats alls.
- Señora Consuelo. - Georgina.
- Jag trodde inte att du skulle vara här. - Jag hörde att du var i Graus.
- Du har inte förändrats ett dugg. - Vad vacker du är.
Vill ni komma in? Jag har nyckeln.
Det är stängt på grund av covid. Så synd. Vi öppnar på torsdag.
- Toppen. - Du är bedårande.
Tja…
Ni är så vackra båda två.
- Ja… - Verkligen.
Du var som en familjemedlem för oss.
Jag vet.
Jag lärde mig så mycket av dig.
Det behövdes inte. Du var så klok och smart.
Du lärde dig snabbt. Jag behövde inte lära dig.
Jag ville verkligen jobba.
En gång åkte jag till Madrid,
för att hälsa på henne när hon jobbade på Gucci.
Vi hade så fina minnen av henne. Vi ville inte mista dem.
Du var överallt.
Jag kunde inte förstå hur du kunde komma före mig.
Jag såg dig ta hand om någon på avstånd,
sen vände jag mig om och där var du. "Var kom hon ifrån?"
Jag minns att jag var här under tryffelsäsongen
och mycket folk stannade till här.
- Jägarna, skidåkarna… - Folk på väg till Baqueira Beret.
En kvinna som skulle åka skidor med sin man,
såg mig jobba här
och det var då jag bestämde mig för att flytta till Madrid.
Damen såg att jag jobbade bra. Hon sa: "Kom med mig till Madrid."
Jag är inte förvånad. Du är värd din vikt i guld.
Jag tvekade inte en sekund.
Jag tog en buss…
Nåväl…
Åtta bussar för att komma till Madrid.
Jag var helt vilsen på stationen på Avenida de América.
Jag gick iväg och kom gråtandes tillbaka.
Jag frågade förbipasserande: "Är det rätt väg?" "Ja, gå rakt fram."
Jag lämnade mitt CV på La Castellana.
På Inditex.
Jag gick tillbaka till Avenida de América och sov hela natten på bussen hem.
Jag kom fram på söndag klockan 09:00.
Jag åkte hem, duschade och började jobba vid 12.
Jag var så glad.
Jag ringde min syster och sa: "Jag har en bra känsla.
Jag vet att de kommer att ringa mig."
Vet du vad jag lärde mig? Att göra rätt första gången.
Då behöver man inte göra om det.
Det är både lättare och snabbare.
- Det är sant… - Gör det rätt, eller inte alls.
Gör inget halvhjärtat, då tar det tid.
Cristiano Ronaldo har haft tur.
Jag upprepar, han hade tur som fångade Georginas uppmärksamhet.
Det är så trevligt att öppna hotellets dörrar för er,
även om det är stängt idag.
Det är ett nöje för mig.
- Hej. - Hej då!
Här promenerade jag ensam.
Klockan två varje natt, eller halv sex när hotellet öppnade.
Lastbilarna passerade.
Titta, här är slaktaren.
Jag brukade köpa longanizas.
De var så goda.
Det här var min slaktare.
God morgon.
Välkomna.
Tack.
Jag minns att jag handlade på morgnar och kvällar.
Du gjorde mig glad och höll mig sällskap. Jag var här i en timme.
Jag såg på när damerna handlade. Jag hade inga vänner.
Jag minns secallona.
Du lärde mig: "Det här är secallona, det här är longaniza, det här är fuet…
- Vi har kvar dem om… - Ni kan prova om ni vill.
- Ja? - Okej.
Det är så gott.
- Vilken är secallona? - Den här.
- Den här? - Ja.
Den är med vitmögel.
- Du kan få utan. - Jag gillade utan.
Utan det vita. Ja, jag minns.
Det är så gott.
- Överlägset bäst. - Det vattnar sig i munnen.
Du kan göra smörgåsar till barnen.
- De älskar kallskuret. - Såklart.
- Ja. - De är väldigt spanska.
Det är sant.
- Du älskade alltid kallskuret. - Tack vare pappa. Han köpte ofta det.
Jag har snabb ämnesomsättning. Jag hoppas att det består.
Jag älskar att äta och jag älskar mat. Det gör att jag knyter an till andra.
- Jag vill ha all secallona utan mögel. - All secallona?
Okej, vi gör så här.
Det här till Italien, det här för Spanien.
Två till…
Sofi…
- Fyra till här. - Fyra till.
- Kan vi ta en bild tillsammans? - Visst, vi tar en bild.
Jag har vant mig nu.
Jag försöker hitta lugna ställen där jag känner mig bekväm.
Där folk inte hopas runt mig.
Jag undviker ställen med mycket folk.
Hej då, tjejen.
- En autograf, Gio? - Ja, var?
På min hjälm, kanske?
Jag förstår att folk vill komma fram
och hälsa och säga: "Jag älskar dig." Eller: "Ta en bild med mig."
Jag förstår det.
Men ibland känner man inte för att ta en bild.
Man kanske inte känner sig fin eller är på topp.
Hej, älskling.
Titta.
Jag köper longaniza i Graus.
I stan där jag jobbade. Jag träffade min chef, señora Consuelo.
Vi är på väg till kyrkan.
Alla följer efter dig.
Va?
Alla följer efter dig.
Jag är som presidenten.
Tvillingarna är förbluffade.
De säger: "Det här händer bara vi presidentbesök."
Visst.
Jag ser inte mig själv som en kändis.
Men jag vet att när jag går ut,
känner jag mig känd på grund av människornas reaktioner.
Okej, älskling. Har du ätit?
Nej, jag ska äta nu.
Ska du äta lunch hemma?
Här, titta.
- Ensam. - Bra.
I ditt rätta element.
- Självklart. - Så härligt.
- Vad ska du äta? - Okej, älskling.
Kycklingen du tycker om.
Jag är så avundsjuk.
Smaskens.
Cristiano är underbar. Han är en helt vanlig kille.
Han är mer vanlig…
…än vanliga människor.
Otroligt.
- Okej, älskling. - Okej.
- Puss. Vi ses. - Hej då.
LA PEÑA-BASILIKAN
- Hej. - Hej.
- Hur mår du? - Utmärkt.
- Vad vacker du är. - Tack.
Jag hade inga vänner i Graus.
På kvällarna när jag kom hem mellan fem och åtta, kände jag mig väldigt ensam.
"Vad kan jag göra i Graus? Okej, jag går till kyrkan."
Jag gick och lyssnade på nunnorna som bad rosenkransbönen
eller Fader vår och sen började mässan.
På lediga dagar gick jag till kapellet,
eller till basilikan för att lämna blommor till jungfru Maria.
Basilikan har en slags styrka…
En kraft…
Jag är väldigt religiös.
Jag har alltid känt guds beskydd.
Gud har alltid inspirerat mig och gett mig styrka att kämpa
för att ta reda på vad som är bäst för mig.
Jag bad till Gud: "Hjälp mig…
Guida mig och för mig till mitt öde."
Jag åkte till Graus med vetskapen att när min syster tog studenten,
skulle vi bo ihop i Madrid.
Och så blev det.
Gudskelov, ringde de fyra dagar efter att jag hade lämnat mitt CV.
Hon skrev sina prov och jag åkte till Madrid lite före henne.
MADRID, SPANIEN
Första tiden i Madrid var hemsk.
Jag letade efter en billig lägenhet. Jag hade trehundra euro.
Jag hamnade i en lägenhet på Avenida de América.
Den hade tydligen varit ett lager.
Iskallt på vintern och kokhett på sommaren.
Min granne hette señora Carmen.
På dagen jobbade jag på Massimo Dutti.
Det tog fem timmar med kollektivtrafik för att jag bodde så långt borta.
Ibland på fredagarna
och vissa lördagar, serverade jag drinkar
i en liten bar.
Jag minns att jag kom hem en söndag, jag hade jobbat natt…
…från torsdag, torsdag natt, fredag, fredag natt
lördag, lördag natt.
På söndagen jobbade jag på Massimo Dutti.
Jag kom hem gråtandes och alldeles vimmelkantig.
Jag knackade på och sa: "Snälla, Carmen, jag är din granne.
Kan du göra lite ris och ett stekt ägg?"
Hon sa: "Självklart."
Sen den dagen…
…blev hon väldigt viktig för mig.
Hon var så snäll mot mig.
När man är en god människa,
ser livet till att man möter andra goda människor.
Därför glömmer jag aldrig varifrån jag kommer.
Jag hjälper andra när jag kan.
MADRID, SPANIEN FAMILJENS HEM
Hej.
Hur mår du?
Jag slår in barnens presenter.
De är så upprymda. Vi berättade för dem igår.
Sa du att jag kommer?
- Hur mår de? - De är väldigt upprymda.
Jag ska till Nuevo Futuro.
Det är en organisation för barn som…
De kommer från trasiga hemförhållanden och är omhändertagna av staten.
- Mina gudbarn. - Säg till om du behöver hjälp.
- Nej, tack. Det går bra. - Toppen, Georgina. Tack.
- Okej, hej då. - Hej då.
Älskling, jag är på väg till Nuevo Futuro-lägenheten.
Kan du vara klar om 20 eller 30 minuter?
Vi överraskar dem med ett samtal från dig.
Personalen har sagt att de är så upprymda.
Puss.
Vi hörs.
Varje gång säger de: "När kommer Cristiano?"
Barnen har affischer på honom. De vill bli fotbollsspelare som han.
De älskar Cris skor och de älskar honom.
De frågar alltid när han kommer.
Jag säger alltid: "Nästa gång."
Jag har dåligt samvete.
Då tänkte jag, med dagens teknik, kan de ju se honom via ett videosamtal.
Hej.
- Hallå! - Hej.
Hur mår du? Du har blivit så stor.
Hur gammal var hon första gången jag var här?
Tre. Eller hur, Angie?
- Tre? - Hur gammal var du?
- Är hon sex eller sju? - Sex.
Sex.
Du är en stor tjej.
- Använde ni julleksakerna? - Ja.
Och parfymerna?
- De också. - De också…
Få se på de söta syskonen.
- Wow. - Cristiano.
- Ja. - Och Messi.
Titta.
- Så fint. - Titta vad jag har gjort.
Har du gjort det själv?
- Verkligen? - Titta, det är min mamma.
Hon är så söt.
Jag var nyfiken på att se lägenheten.
Hur ser en lägenhet ut för barn som är omhändertagna av staten
och organisationen?
Barnen välkomnade mig och visade mig sina rum.
De berättade sina historier.
Få se. Är det en riktig diamant?
Nej.
Nästa gång lovar jag att ta med
halsbanden som följer med prinsesskorna som jag köper till mina tjejer.
Okej?
Har du döttrar?
- Jag har två flickor och två pojkar. - Vad heter de?
Den yngsta flickan heter Alana.
Den äldsta flickan heter Eva.
Mellanpojken heter Mateo och Cris är den äldsta.
- Cris? - Cristiano, som sin pappa.
Hon är en av de äldsta tjejerna.
Martina, Míriam…
- Bor du inte här längre? - Nej.
Är du i vuxenlägenheten nu? Vad bra. Den ligger nära Ventas, eller hur?
Jag bodde på andra sidan. Nära Guindalera.
- Ibland gick jag, andra dagar… - Var jobbade du?
Jag jobbade i en klädaffär.
- Vilken? - Gucci.
Det handlar inte bara om gåvor, om att köpa saker…
…och att skänka pengar. Nej.
Man måste gå dit, ägna tid åt dem,
få dem att känna trygghet och att de inte är ensamma.
- Var är de andra barnen? - Där ute.
Kom hit, hörni.
Det står ett namn på varje sak.
Den här är till Britany.
Hon hade med sig Nike-skor!
- Den är från allihop. - Jaså?
Läs den här först. Den här.
- Den här? - Den här.
Få se, den här.
"Georgina, du har ett stort hjärta."
Här, du får läsa.
Läs för mig.
"Georgina, du har ett stort hjärta.
Tänk om det fanns fler som du i världen.
Du är snäll, ärlig och en fantastisk mamma.
Jag hoppas att du aldrig glömmer mig."
Jag glömmer dig aldrig.
Få se…
Jag blir alltid rörd när jag träffar dem. Jag blir känslosam när jag tänker på dem.
De är fantastiska barn.
Jag är så tacksam.
Det förvånar mig att man ger så lite,
men att de ändå säger så fina saker,
mer än vuxna, eller någon som har det bättre ställt, nånsin skulle säga.
Vet du?
Få se, Kevin. Läs din.
"Jag älskar dig, Georgina. Kevin.
Jag älskar dig, Georgina.
Berätta för Cristiano Ronaldo. Jag älskar dig mycket, Georgina.
Och tack för skorna, Georgina.
Du vet att jag älskar dig mycket.
Jag har aldrig sagt det till dig, Georgina.
Jag älskar dig mycket."
Du har sagt det.
Du säger det varje gång vi ses.
Jag har förberett en till överraskning fylld med kärlek till er.
Hej.
- Hej. - Hej. Wow, Cristiano.
Hur mår ni?
- Hej. - Kevin?
- Är allt bra? - Ja, allt är bra.
Jag ville bara säga hej och skicka er en kram.
En dag följer jag med Gio och hälsar på er. Det vill jag gärna.
Ja!
Studera ordentligt och gör det rätta, hörni. Okej?
Okej.
En puss till er alla, så ses vi snart, okej?
- Okej! - Tack.
- Puss.
- Ciao. - Hej då.
Puss.
- Älskling, jag ringer senare. - Okej. Hej då.
De var chockade.
Det var kul när Cristiano sa: "Älskling, jag ringer senare."
Alla sa: "Åh!"
- Gillade ni överraskningen? - Vilken överraskning, va?
Det trodde ni inte, va?
Ni förväntade er inte det.
Kevin!
Kevin?
Han är ju din favoritspelare.
- Är han din favoritspelare? - Ja.
Vad bra.
- Puss på er, jag måste gå. - Tack, Georgina.
Det är så viktigt att komma ihåg var jag kommer ifrån och vem jag är.
Det är ens erfarenheter som gör en till den man är.
Tack vare min "popularitet" eller min "synlighet",
kan jag hjälpa många organisationer och många som behöver det.
Du är väldigt älskad. Du är fantastisk.
- Ta med Cristiano nästa gång. - Okej.
MARBELLA, SPANIEN
STARLITE PERSONAL
Hitåt.
- Hur mår du? - Bra, det är så kul att vara här med er.
Att ta emot pris, stå på scen, tala inför folk…
Jag är lite nervös. Jag är knäsvag.
Starlite Award 2021 går till Georgina Rodríguez.
Tack. Det är en ära att ta emot ett solidaritetspris.
Jag fortsätter att hjälpa och göra det rätta, vad som än händer.
I fotboll förändras saker på ett ögonblick.
Man måste vara beredd.
Åren i Turin har varit underbara.
Det är en stad som har lärt mig mycket.
En oförglömlig upplevelse.
Undertexter: Jenny Johansson