‎UN SERIAL REALITY NETFLIX
‎În Jaca am crescut.
‎Acolo sunt amintirile mele din copilărie.
‎Acolo am dansat.
‎Acolo m-am bucurat de iubirea familiei.
‎Toate astea m-au modelat.
‎Stai să deschid geamul ‎ca să miros aerul de la țară.
‎Nu mai fusesem aici de nouă ani.
‎Parcă tot ce trăisem ‎nu se întâmplase niciodată.
‎M-am simțit ca la plecare.
‎Mă simt ca un copil.
‎Îmi amintesc ‎când mama mă ducea pe drumurile astea.
‎Ne plăcea să mergem cu mașina după ore.
‎Adormeam.
‎Eram obosite după școală.
‎În mașinuța veche a mamei mele.
‎Pe măsură ce trece timpul, ‎cred c-avem multe în comun.
‎Povestea vieții ei și a familiei ei
‎seamănă mult cu a mea.
‎Diferite influențe și diferite țeluri,
‎dar foarte asemănătoare.
‎De asta a fost interesant, ‎după ce am cunoscut-o mai bine,
‎să văd ce fel de femeie e…
‎Nu mă refer la cum arată, ‎la cum o văd oamenii,
‎la ce are acum sau la familia noastră, ‎ci la ce e dincolo de asta.
‎Mi-a venit un cântec în minte.
‎Tocmai mi l-am amintit.
‎Imnul pe care îl cântam ‎la școală Fecioarei.
‎Steaua dimineții
‎Strălucirea serii
‎Motivul pentru care sperăm
‎Maria din Nazaret.
‎JACA, SPANIA
‎A trecut mult timp.
‎Treceam pe aici mergând spre școală,
‎venind sau plecând de la balet.
‎Căpriorii sunt acolo. Mergem să-i vedem?
‎Cel mai mult din Jaca îmi lipsesc
‎natura,
‎excursiile la râu cu mama,
‎după-amiezile în care făceam teme pe câmp,
‎sandvișurile, ‎murele culese pentru marmeladă,
‎laptele luat duminica, ‎ca să fac șarlota cu mama.
‎E atât de mult polen.
‎- Da. ‎- E la fel, nu?
‎Dumnezeule!
‎Am petrecut mulți ani umblând prin cetate…
‎N-am mai fost de nouă ani, dar…
‎parcă s-a întâmplat ieri.
‎- Nu? ‎- Da.
‎E un pic șocant.
‎Am avut o viață frumoasă în Jaca.
‎Înconjurată de multă iubire, de natură.
‎Uite, căsuțele din depărtare ‎care îți plăceau.
‎Casa visurilor mele.
‎„Voi locui aici când voi crește.”
‎„Voi cumpăra casa asta.”
‎Da, visai la casa aia.
‎Uită-te la căpriori!
‎- I-am speriat pe toți. ‎- Cerbi tineri.
‎- Mergem la prânz? ‎- Da.
‎- Mi-e foame. ‎- Grozav.
‎Georgina!
‎Frumoaso!
‎Toți au telefoanele scoase.
‎Nu credeam că voi face valuri în Jaca.
‎N-am prea înțeles asta,
‎eu simt că-s aceeași persoană.
‎- Te cunosc de când erai mică. ‎- Da.
‎Sunt aceiași oameni.
‎Eu sunt aceeași.
‎M-a surprins.
‎S-a schimbat mult, nu?
‎- Mai știi câte jucării am cumpărat aici? ‎- Da.
‎- Diego! ‎- Cum ești?
‎- Super. ‎- Bun.
‎A fost în clasa mea.
‎Mario, și el a fost în clasa ta.
‎- Unde e? ‎- Acolo.
‎- Bună, Mario! ‎- Ce faci?
‎- Mai e magazin de jucării? ‎- Nu.
‎- Mă bucur să te văd. ‎- Și eu.
‎- Ai grijă! ‎- Ciao!
‎Îmi iau un bilet de loterie. ‎Mi-l cumpăram de aici.
‎Îmi place să joc la loterie ‎căci cred c-o să câștig.
‎O să mă pozezi toată ziua?
‎Nu credeam că vor fi paparazzi în Jaca.
‎Mamă!
‎Nu mai vând bomboane aici.
‎Ba da, l-au schimbat,
‎Sunt bomboane, nu?
‎Bună!
‎- Atâtea amintiri. ‎- Cumpăram bomboane aici în copilărie.
‎- Am înțeles. ‎- O să iau câteva.
‎Dacă aveam cinci, zece cenți, veneam aici.
‎Cinci cenți? Un urs de jeleu. Pentru mine.
‎Cumpăram gumă cu cinci cenți.
‎O să iau totul pentru ziua copiilor.
‎Mă simt iar ca o fetiță.
‎Vreau să iau tot ce văd.
‎Nu pot renunța la mâncatul bomboanelor.
‎Nu cred că o voi face vreodată.
‎Înainte, eram mai dependentă de bomboane.
‎Eram nebună după bomboane în copilărie.
‎Pe măsură ce trece timpul, ‎mănânc din ce în ce mai puține.
‎Fiindcă, știi…
‎Se vede. Am îmbătrânit.
‎Și copiilor mei le plac dulciurile.
‎Cât e gaura în buget?
‎Nouăzeci și cinci de euro, vă rog.
‎Asta e pentru tine.
‎Bună!
‎Georgina, te bucuri că te-ai întors?
‎Foarte mult.
‎Mamă, Jaca o ia razna.
‎Localnicii își ies din minți.
‎ROTISERIE BIARRITZ
‎Bună!
‎- Cum ești? ‎- Foarte bine.
‎- Da. ‎- Bine.
‎- Nu s-a schimbat, după cum vedeți. ‎- Da.
‎Pentru mine, restaurantul Biarritz
‎e un loc în care nu ne permiteam ‎să mergem când eram copii.
‎Visam să mănânc acolo.
‎Atâtea amintiri.
‎Abia aștept să stau jos.
‎E cald.
‎A fost emoționant
‎să mă pot întoarce la Jaca ‎și să mănânc în acel restaurant.
‎Cum se spune: „Viața se schimbă.”
‎Mai știi cum nu veneam ‎aici când eram copii?
‎Da.
‎Am venit aici ‎doar de câteva ori cu baletul.
‎- Și eu. ‎- La sfârșit de semestru.
‎Dar era un restaurant foarte bun.
‎- Da. ‎- Și nu puteam veni.
‎Mă uitam pe fereastră,
‎și iată-mă azi, ‎bucurându-mă de prânzul cu sora mea.
‎Fericită.
‎Știi,
‎acum merg mereu ‎la cele mai bune restaurante
‎și mi-e dor de momentele când eram mici ‎și mama ne scotea la un sandviș.
‎Aveam picnicuri minunate.
‎Îmi amintesc că eram leneșă.
‎Eram mică și mama ne ducea prin țară…
‎Da.
‎Mi-ar fi plăcut ‎să le fac cinste mamei și tatei.
‎Când a murit el,
‎am observat o schimbare ‎în viața și în munca mea.
‎Știu că e el. El e lumina.
‎În ziua în care am aflat că tata murise,
‎semnam primul contract de muncă.
‎Un contract de modă.
‎Deci…
‎aveam un plan pentru ziua mea.
‎Să-mi petrec ziua în Torino ‎cu copiii, mama și sora mea.
‎Cris avea un meci.
‎A trebuit să merg în Argentina ‎la înmormântarea lui.
‎A fost o zi de naștere foarte ciudată.
‎Nu mi-aș fi imaginat asta.
‎Știu că s-a întâmplat atunci, ‎pentru că tata voia să fie prezent,
‎cumva, la ziua mea.
‎Stătuse multă vreme în spital.
‎Dar sper că…
‎Îi simt prezența. Știu că e cu mine.
‎Vorbim des. Mă rog pentru el.
‎Mereu simt că e cu mine, ‎ca atunci când eram mică.
‎Chiar dacă nu am petrecut ‎împreună atât timp
‎cât am fi vrut amândoi,
‎el a fost mereu cu mine.
‎Eram fetița lui.
‎Nu eram preferata lui, ‎pentru că nu cred că părinții au favoriți.
‎Știu că el nu avea, ‎dar aveam personalități asemănătoare.
‎Da.
‎Credeam că dacă mă întorc la Jaca,
‎o să fiu mult mai fericită, ‎dar sunt cam tristă.
‎Cea mai bună amintire a noastră…
‎- Baletul pentru mine. ‎- …e academia de dans.
‎- Academia de dans. ‎- Școala.
‎Pentru mine, nu.
‎Când intram la 09:15 dimineața.
‎măicuțele veneau să mă ia.
‎Dădeai bătăi de cap la școală.
‎Lipseam de la prima oră ‎fiindcă plângeam mult.
‎- Erai dramatică… ‎- „Mamă, nu mă abandona!”
‎Uram școala.
‎Mă temeam de călugărițe, ‎iar ele ne erau profesoare.
‎Mă simțeam singură la școală.
‎Mama credea că sunt autistă,
‎fiindcă îmi plăcea să fiu în lumea mea, ‎așa că m-a dat la balet.
‎Profesorii au zis: „Nu e autistă. Deloc.”
‎Nici la parc, nici la școală, ‎nu mă potriveam cu colegii.
‎Poate că nu mă înțelegeam cu ei.
‎Pentru Jaca, ‎pentru că suntem așa datorită…
‎- Vieții de aici. ‎- …copilăriei.
‎Ne-am dat puterea de care aveam nevoie.
‎Noi două.
‎Da.
‎N-ar fi fost la fel. ‎Nu-mi pot imagina viața fără sora mea.
‎Dificultățile și experiențele noastre ‎ne-au apropiat.
‎Ne apărăm mult una pe cealaltă
‎pentru că am trăit momente grele.
‎ACADEMIA DE DANS SUSANA ARA MARRACO
‎Întindeți, ascultați muzica…
‎A doua e mâna…
‎Doi, trei, patru…
‎Soutenu‎. Cinci, șase…
‎Tendu ‎și apropiați! Și ‎soutenu.
‎Cum ești, Susana?
‎- Cum ești? ‎- Foarte bine.
‎- A trecut mult. ‎- Da.
‎Am fost profesoara de balet a Georginei
‎…de la trei sau patru ani ‎până la 16 ani când a plecat.
‎Mai știi, când erai mică,
‎făceam ‎Lacul Lebedelor‎ parcă ‎și ne-am costumat în lebede?
‎Prima reprezentație.
‎Îmi amintesc clar că eram ‎în semicerc și gâtul tău era așa.
‎Era așa de frumoasă.
‎Avea gâtul fix așa, întins.
‎Am zis: „Uită-te la copilul ăsta!”
‎„Are patru sau cinci ani
‎și stă acolo ca și cum…”
‎„E ca o prima balerină”
‎Ne-ai insuflat disciplină,
‎sacrificiu,
‎hărnicie, devotament, camaraderie…
‎Eram o familie.
‎Nu era vorba doar de dans. Era…
‎Era o a doua casă, familia mea, ‎motivația mea.
‎- Stăteai aici cu orele. ‎- Da.
‎Chiar și când nu aveai lecții.
‎- Da. ‎- Rămâneai aici.
‎Te adaptai la ce se întâmpla ‎și ajutai cu copiii.
‎Îmi amintesc o discuție,
‎cred că aveai vreo 14-15 ani,
‎și am zis: „Georgina, vrei să dansezi?”
‎Tu: „Vreau să fiu dansatoare sau model.”
‎În tinerețe, îți zici:
‎„O să mă duc la Madrid, ‎o să fiu model și o să mă întrețin.”
‎Viața nu e așa.
‎Viața ta s-a schimbat.
‎- Foarte mult. ‎- Mă bucur pentru tine.
‎Văd că își îndeplinește visurile.
‎Știam că viitorul meu…
‎că am un destin frumos.
‎Știam că voi avea un viitor bun
‎și aveam sentimentul ‎că o să am o familie și o am.
‎Că voi fi o mamă tânără.
‎Pare sigură de sine.
‎Pare împlinită.
‎Are viața pe care și-a dorit-o.
‎E așa de dezinvoltă.
‎Uite cine a venit!
‎Dnă Sara.
‎- Sara Lores. ‎- Arăți mai mult a dansatoare decât mine.
‎E minunat s-o văd în costum de balet.
‎Mi-o amintesc acasă la ea, în salon,
‎se mișca, se întindea.
‎Ai venit în vizită.
‎Încă mai dansezi, nu?
‎- Desigur. ‎- Norocoaso.
‎Sunt balerină. ‎Lucrez la Compania Națională de Dans.
‎N-am făcut altceva în viață ‎decât să dansez.
‎- O să dansezi? ‎- Desigur.
‎- Cum vrei tu. ‎- Bine.
‎Dar hai să ne încălzim mai întâi. ‎Sunt încordată ca…
‎Ții minte ziua de la băcănie, ‎cum vorbeam despre coafura mea nereușită?
‎Erai sătulă, ‎așa că ai bătut un bărbat pe umăr.
‎și ai spus: „Credeți ‎că prietena mea are o coafură urâtă?”
‎Și el a spus: „Sigur că nu.”
‎„Nu mi-a trecut prin cap.”
‎Tu ai zis: „Vezi? Lasă-mă!”
‎Georgina e la fel ca atunci când era mică.
‎Foarte neastâmpărată,
‎distractivă.
‎Foarte afectuoasă.
‎Era plină de viață.
‎Dansai tot timpul. Aici, acasă.
‎Stăteai toată ziua în salon.
‎Mai ții minte?
‎Cândva, eram obsedată de balet.
‎N-am simțit că-s destul de bună ‎ca să continui. Altfel, aș fi făcut-o.
‎Aș fi tot luptat să dansez.
‎Era capabilă, muncea din greu ‎și era încăpățânată.
‎Și asta e important.
‎Și sub aspect financiar, era…
‎o cheltuială mare, știi?
‎Crești, îți trebuie pantofi noi, ‎o competiție…
‎Nu mi-am permis.
‎Deci, să o fac pe jumătate… ‎Am zis: „N-are rost.”
‎Dansul e disciplină, sacrificiu,
‎muncă, prietenie, camaraderie.
‎Recunosc c-am simțit ‎că-mi lipseau multe lucruri.
‎De multe ori m-am simțit singură.
‎Toate astea m-au modelat.
‎Acum simt că sunt cine sunt ‎datorită dansului și copilăriei mele.
‎Corpul ei ține minte.
‎E înăuntrul ei.
‎Tot ce a învățat când era mică.
‎O vezi recuperând expresia ‎pe care o avea în copilărie.
‎Când era mică și dansa cu atâta pasiune
‎și concentrată pe deplin.
‎Bună!
‎Ce faci?
‎A trecut mult.
‎A doua mea mamă.
‎Cum a spus Gio, sunt ca a doua ei mamă.
‎Petrecea mult timp în casa mea ‎și ne simțeam grozav.
‎- Cum ești? ‎- Grozav.
‎- Am ceva pentru tine. ‎- Da?
‎Uite!
‎- Ia te uită! ‎- Uite!
‎- Ce mică erai! ‎- Doamne!
‎- Uite! Îți amintești? ‎- Da.
‎- Vacanțele pe plajă. ‎- Ce amintiri grozave!
‎Ei bine…
‎- Uite ce mică erai acolo. ‎- Da.
‎M-am întors la Jaca ‎și parcă nu s-a schimbat nimic.
‎E o senzație ciudată. Eram în cetate,
‎și e ca și cum nu mi s-a întâmplat ‎nimic din ce s-a întâmplat.
‎GRAUS, SPANIA
‎Când aveam 18 ani, ‎voiam să locuiesc în Madrid.
‎Nu-mi permiteam.
‎N-aveam de gând să stau acasă ‎plângându-mi de milă, așa că…
‎am obținut un interviu pentru o slujbă
‎într-un oraș la două ore de Jaca.
‎Era un oraș cu 200 de oameni.
‎Era o stradă lungă până la hotel, ‎unde așteptau să-mi ia un interviu.
‎Am locuit acolo.
‎- Pe stânga. Țin minte. ‎- Da.
‎Camioanele treceau, ‎oamenii mergeau la muncă.
‎Eram singură.
‎Ai fost mereu atât de curajoasă, ‎de când erai mică.
‎Mereu îmi era frică noaptea
‎să merg singură acasă, ‎căci nu era nimeni acolo.
‎Dacă ajungeam acasă, bun. ‎Dacă nu, cine știa?
‎Așa că în fiecare seară, ‎îmi sunam mama sau sora.
‎Dacă nu se trezeau, ‎le sunam până răspundeau.
‎Îmi țineau de urât.
‎- Barul e la fel. ‎- E închis.
‎Da.
‎E la fel.
‎Ce păcat!
‎Doamna nu s-a schimbat deloc.
‎- Dnă Consuelo. ‎- Georgina.
‎Nu mă așteptam să fiți.
‎Mi s-a spus că ești în Graus.
‎- Nu v-ați schimbat deloc. ‎- Arăți superb.
‎Vrei să intri? Am cheile.
‎A fost închis din cauza Covid-ului.
‎Ce păcat! Deschidem joi.
‎- Super. ‎- Sunteți superbă.
‎Ei bine…
‎Amândouă sunteți superbe.
‎- Da. ‎- Chiar așa e.
‎Ai fost ca o parte din familie pentru noi.
‎Știu.
‎M-ați învățat ‎și am învățat multe de la dv.
‎N-aveai nevoie. ‎Ești așa de isteață și deșteaptă.
‎Învățai repede. N-a trebuit să te învăț.
‎Chiar voiam să lucrez.
‎Odată, am fost la Madrid,
‎M-am dus la magazinul Gucci să o salut.
‎Aveam amintiri atât de frumoase despre ea, ‎încât nu voiam să le pierd.
‎Erați peste tot.
‎Nu-mi venea să cred ‎că ajungeați înaintea mea.
‎Făceam ceva și vă vedeam de la distanță, ‎instruind pe cineva,
‎mă întorceam și vă vedeam. ‎„De unde a venit?”
‎Îmi amintesc că eram aici ‎în sezonul trufelor
‎și mulți oameni se opreau aici.
‎Vânătorii, schiorii.
‎Mergeau la Baqueira Beret.
‎De fapt, o femeie ‎care mergea la schi cu soțul ei
‎m-a văzut muncind aici,
‎și atunci am decis să mă mut la Madrid.
‎Doamna aia m-a văzut muncind atât de bine,
‎încât a spus: „Vino la Madrid cu mine!”
‎Nu mă miră ‎pentru că valorezi greutatea ta în aur.
‎Nu m-am gândit de două ori.
‎Am luat un autobuz…
‎Ei bine…
‎Opt autobuze până la Madrid.
‎Eram pierdută total, ‎în stația Avenida de América.
‎Plecam, mă întorceam înăuntru, plângeam.
‎Întrebam trecătorii: „Pe aici?” ‎„Da, mergi drept înainte!”
‎Deci mi-am lăsat CV-ul la La Castellana.
‎La Inditex.
‎M-am întors la Avenida de América.
‎Am dormit în autobuz.
‎Am ajuns acasă duminică la 9:00 dimineața,
‎am făcut duș.
‎Trebuia să încep lucrul la 12:00.
‎Eram atât de fericită.
‎Am sunat-o pe sora mea. ‎„Am o presimțire bună.
‎Știu că mă vor suna.”
‎Știi ce am învățat? ‎S-o fac bine din prima.
‎Dacă o faci bine din prima, ‎nu e nevoie s-o faci iar.
‎Așa e mult mai ușor și mai rapid.
‎- E adevărat… ‎- Ori o faci bine, ori n-o faci.
‎Nimic pe jumătate, ‎fiindcă durează mai mult.
‎Cristiano Ronaldo a fost foarte norocos.
‎Repet, a avut norocul
‎să-i atragă atenția Georginei.
‎Ce plăcut e să-ți deschid ușile hotelului,
‎chiar dacă azi e închis.
‎E o plăcere pentru mine.
‎RESTAURANT
‎- Bună! ‎- Pa!
‎Mergeam pe aici singură.
‎În fiecare noapte la 2:00
‎sau la 5:30 când se deschidea hotelul.
‎Camioanele treceau.
‎Uite, aici e măcelăria.
‎Cumpăram ‎longanizas.
‎Ce buni erau!
‎Aici era măcelăria mea.
‎Bună dimineața!
‎Bun venit!
‎Mulțumesc.
‎Îmi făceam cumpărăturile ‎dimineața și seara.
‎Mă bucurați, îmi țineați de urât.
‎Stăteam aici câte o oră.
‎Priveam bătrânicile la cumpărături ‎și n-aveam prieteni aici.
‎Îmi amintesc de ‎secallona.
‎Mi-ați dat o lecție. ‎„Ăsta e ‎secallona, ‎ăsta e ‎longaniza,
‎ăsta e ‎fuet…”
‎- Îi avem dacă… ‎- Ca să le guști, dacă vrei.
‎- Da? ‎- Bine.
‎Ce bun e!
‎- Care e ‎secallona? ‎- Ăsta de aici.
‎- Ăsta? ‎- Da!
‎Ăsta are alb.
‎- Îl poți mânca fără. ‎- Îmi plăcea fără.
‎Fără alb. Da, îmi amintesc.
‎E foarte bun.
‎- Chiar cel mai bun… ‎- Îmi plouă în gură.
‎Poți face sandvișuri pentru copii.
‎- Adoră mezelurile. ‎- Desigur.
‎- Da. ‎- Sunt foarte spanioli.
‎Așa e.
‎Mereu ți-au plăcut mezelurile.
‎Datorită tatei. Îmi cumpăra multe.
‎Am un metabolism foarte rapid.
‎Sper, bat în lemn, să nu se schimbe.
‎Ador să mănânc și ador mâncarea.
‎E ceva care mă conectează cu alți oameni.
‎- Vreau toată ‎secallona ‎fără mucegai. ‎- Toată?
‎Bine, hai să facem așa!
‎Astea pentru Italia ‎și astea pentru Spania.
‎Încă două…
‎Și Sofi.
‎- Încă patru. ‎- Patru.
‎Vrei să faci o poză cu noi?
‎Sigur, haide!
‎M-am obișnuit acum
‎și încerc să găsesc locuri liniștite ‎unde să mă simt confortabil.
‎Fără să mă înconjoare lumea.
‎Evit locurile aglomerate.
‎Pa, fato!
‎- Un autograf, Gio? ‎- Da, unde?
‎Pe cască, poate?
‎Înțeleg oamenii care vor să vină
‎să mă salute, să mă vadă, ‎să spună: „Te iubesc, Georgina.”
‎„Georgina, fă o poză cu mine!”
‎Înțeleg.
‎Uneori, nu prea ai chef
‎să ți se facă poze, ‎nu arăți sau nu te simți cel mai bine.
‎Bună, dragă!
‎Uite!
‎Cumpăr ‎longaniza ‎în Graus.
‎În orașul unde am lucrat. ‎Am fost la șefa mea, la dna Consuelo.
‎Ne îndreptăm spre biserică.
‎Toată lumea te urmărește.
‎Poftim?
‎Toți te urmăresc.
‎Parcă-s președintă.
‎Gemenii sunt uimiți.
‎Zic: „Asta i se întâmplă ‎doar președintelui.”
‎Sigur.
‎Nu mă consider o vedetă.
‎Știu că atunci când ies,
‎oamenii mă fac să mă simt celebră.
‎Bine, dragă. Ai mâncat?
‎Nu, o să mănânc acum.
‎Iei prânzul acasă?
‎Uite!
‎- Pe cont propriu. ‎- Frumos.
‎În elementul tău.
‎- Sigur că da. ‎- Ce tare!
‎- Ce mănânci? ‎- Bine, dragă.
‎Puiul care-ți place.
‎Ce te invidiez!
‎Delicios.
‎Cristiano e minunat.
‎E un bărbat normal.
‎E mai normal
‎decât oamenii normali.
‎Incredibil!
‎- Bine, dragă. ‎- Bine.
‎- Pupici! Pe curând! ‎- Ciao!
‎BAZILICA LA PEÑA
‎- Bună! ‎- Bună!
‎- Cum ești? ‎- Excelent.
‎- Arăți superb. ‎- Mulțumesc.
‎Nu aveam prieteni în Graus
‎și ajungeam acasă între 17:00 și 20:00.
‎Mă simțeam foarte singură.
‎„Ce pot face în Graus?” ‎„Bine, mă duc la biserică.”
‎Mergeam și ascultam călugărițele ‎citind din Rozariu,
‎Tatăl nostru și apoi începea slujba.
‎În zilele libere, mergeam la capelă.
‎La bazilică.
‎Să-i duc flori Fecioarei.
‎Bazilica are o forță anume…
‎o putere…
‎Sunt foarte religioasă.
‎Mereu am simțit apărarea Domnului.
‎Dumnezeu m-a inspirat ‎și mi-a dat putere să lupt,
‎ca să știu ce e mai bine pentru mine.
‎Mă rugam la Dumnezeu: „Ajută-mă!”
‎„Ghidează-mă și ghidează-mi destinul!”
‎Mă dusesem la Graus,
‎știind că atunci când sora mea ‎avea să absolve,
‎urma să locuim împreună în Madrid.
‎Și am făcut-o.
‎Slavă Domnului, m-au sunat ‎la patru zile după ce am lăsat CV-ul.
‎A dat examenele și m-am dus ‎la Madrid cu o lună înaintea ei.
‎MADRID, SPANIA
‎Când am ajuns la Madrid, a fost groaznic.
‎Căutam un apartament ieftin.
‎Trei sute de euro.
‎Am ajuns într-un apartament ‎pe Avenida de América.
‎Am aflat mai târziu că fusese depozit.
‎Înghețai iarna și fierbeai vara.
‎O aveam vecină pe dna Carmen.
‎Lucram ziua la Massimo Dutti
‎după cinci ore în transportul public, ‎fiindcă eram așa de departe.
‎Uneori, vinerea
‎și uneori, sâmbăta serveam băuturi
‎într-un bar mic.
‎Țin minte c-am venit acasă ‎într-o duminică.
‎Lucrasem nopțile.
‎De joi, joi seara, vineri , vineri seara,
‎sâmbătă și până sâmbătă seara.
‎Toată ziua de duminică în Massimo Dutti.
‎Am venit plângând acasă, tehuie.
‎I-am bătut la ușă și am zis: ‎„Te rog, Carmen, sunt vecina ta.”
‎„Poți să-mi faci orez și un ou prăjit?”
‎A zis: „Desigur.”
‎De atunci,
‎a devenit importantă pentru mine.
‎Era bună cu mine.
‎Când ești un om bun,
‎viața îți permite ‎să cunoști alți oameni buni.
‎De asta nu uit niciodată de unde am venit
‎și îi ajut pe ceilalți când pot.
‎MADRID, SPANIA ‎CASA FAMILIEI
‎Bună!
‎Ce faci?
‎Împachetez cadourile copiilor.
‎Sunt foarte entuziasmați. Le-am spus ieri.
‎Le-ai spus că vin?
‎- Cum sunt? ‎- Sunt foarte entuziasmați.
‎Mă duc la Nuevo Futuro.
‎E o asociație pentru copii care…
‎provin din familii dezbinate ‎și sunt îngrijiți de stat.
‎- Finii mei. ‎- Dacă ai nevoie de ajutor, zi-mi!
‎- Nu e nevoie. Mă ocup. ‎- Bine, Georgina, mersi.
‎- Bine, ciao! ‎- Pa!
‎Scumpule, sunt în drum ‎spre apartamentul Nuevo Futuro.
‎Poți fi gata în 20 sau 30 de minute?
‎Îi vom surprinde ‎cu un apel de la tine, da?
‎Echipa mi-a spus ‎că sunt foarte entuziasmați.
‎Pupici!
‎Vorbim.
‎Ori de câte ori merg, zic: ‎„Când vine Cristiano?”
‎Toți copiii au multe postere cu el. ‎Vor să fie fotbaliști ca el.
‎Adoră ghetele lui Cris, îl adoră pe el.
‎Mereu întreabă când va veni.
‎Eu spun mereu: „Data viitoare.”
‎Mi-a părut rău.
‎Apoi mi-am zis că, cu tehnologia de azi,
‎nu e cale mai bună să-l vadă ‎decât cu un apel video.
‎Bună!
‎- Bună! ‎- Bună!
‎Ce faci? Ce mult ai crescut!
‎Câți ani avea când am venit prima dată?
‎Trei. Nu, Angie?
‎- Trei? ‎- Câți ani aveai?
‎- Are șase sau șapte? ‎- Șase.
‎Șase.
‎Ești o fată așa de mare.
‎- Ați folosit jucăriile de Crăciun? ‎- Da.
‎Și parfumurile?
‎- Și pe ele. ‎- Și pe ele?
‎Hai să vedem frații superbi!
‎- Uau! ‎- Cristiano.
‎- Da. ‎- Și Messi.
‎Uite!
‎- Ce drăguț! ‎- Uite ce am făcut.
‎Ai făcut-o tu?
‎- Serios? ‎- Uite, ea e mama mea.
‎Ce frumoasă e!
‎Am fost curioasă într-o zi ‎să văd apartamentul.
‎Cum e un apartament ‎pentru copii luați în grijă de stat
‎și de asociație?
‎M-au primit cu multă căldură, ‎mi-au arătat camerele.
‎Mi-au spus poveștile lor.
‎Să vedem! E un diamant adevărat?
‎Nu.
‎Data viitoare, îți promit să-ți aduc
‎colierele care se potrivesc ‎cu pantofii de prințesă ai fetelor mele.
‎Bine?
‎Ai fiice?
‎- Am două fete și doi băieți. ‎- Cum îi cheamă?
‎Cea mică e Alana.
‎Eva, cea mai mare.
‎Mateo, băiatul mijlociu ‎și Cris, cel mai mare.
‎- Cris? ‎- Cristiano, ca tatăl lui.
‎E una din fetele cele mai mari.
‎Martina, Míriam,
‎- Nu mai ești aici? ‎- Nu.
‎Ești în apartamentul adulților? Grozav. ‎E aproape de Ventas, nu?
‎Am locuit vizavi.
‎Lângă Guindalera.
‎- Uneori, mergeam pe jos, alteori… ‎- Ce făceai?
‎Lucram la un magazin de haine.
‎- La care? ‎- Gucci!
‎Nu e vorba doar de cadouri, ‎de cumpărarea lor…
‎Donații în bani. Nu.
‎Trebuie să mergi, să-ți dedici timpul,
‎să-i faci să se simtă în siguranță,
‎că nu sunt singuri.
‎- Unde sunt ceilalți copii? ‎- Afară.
‎Veniți aici, copii!
‎Fiecare are un nume pe el.
‎Asta e pentru Britany.
‎Mi-a adus adidași Nike!
‎- Asta e de la toată lumea. ‎- Da?
‎Citește asta mai întâi! Asta.
‎- Asta? ‎- Asta.
‎Să vedem, asta.
‎„Georgina, ai o inimă mare.”
‎Poftim, citește!
‎Citește-mi-o!
‎„Georgina, ai o inimă atât de mare.
‎Dacă ar fi mai mulți oameni ca tine.
‎Ești amabilă, sinceră și o mamă uimitoare.
‎Sper să nu mă uiți niciodată.”
‎Nu te voi uita niciodată.
‎Să vedem…
‎Sunt emoționată când îi văd.
‎Când mă gândesc la ei, mă emoționez.
‎Sunt copii minunați.
‎Și recunoscători.
‎Mă uimește că le dai puțin,
‎și spun lucruri minunate,
‎mai mult decât un adult ‎sau cineva mai conștient sau mai bogat
‎ar spune vreodată.
‎Știi?
‎Kevin, citește-o pe a ta!
‎„Te iubesc, Georgina.
‎Kevin.
‎Te iubesc, Georgina.
‎Spune-i lui Cristiano Ronaldo! ‎Te iubesc mult, Georgina.
‎Mulțumesc pentru pantofi.
‎Știi că te iubesc mult.
‎Nu ți-am spus-o niciodată, Georgina.
‎Te iubesc mult.”
‎Mi-ai spus asta.
‎Mereu îmi spui când ne vedem.
‎Am o altă surpriză ‎pe care v-am pregătit-o cu dragoste.
‎Bună!
‎- Bună! ‎- Bună! Uau, Cristiano!
‎Ce faceți?
‎- Salut! ‎- Kevin.
‎- E totul bine? ‎- Da.
‎Copii, am vrut doar să vă salut ‎și să transmit o îmbrățișare
‎și, într-o zi, voi merge cu Gio ‎și vă voi vizita pe toți. Mi-ar plăcea.
‎Super!
‎Învățați mult și faceți ce trebuie, bine?
‎Bine.
‎Un pupic pentru toți ‎și ne vedem curând, bine?
‎- Bine. ‎- Mulțumesc.
‎- Pupici!
‎- Ciao! ‎- Pa!
‎Un pupic.
‎- Dragă, te sun mai târziu. ‎- Bine. Ciao!
‎Erau șocați.
‎A fost amuzant
‎când Cris a zis: ‎„Dragă, te sun mai târziu.”
‎Toți au zis: „A!”
‎- V-a plăcut surpriza? ‎- Doamne, ce surpriză!
‎Nu vă așteptați la asta, nu?
‎Nu vă așteptați la asta.
‎Kevin!
‎Desigur, e jucătorul tău preferat.
‎- E preferatul tău? ‎- Da.
‎Grozav.
‎- Vă pup. Trebuie să plec. ‎- Mersi.
‎E atât de important să nu uit de unde vin,
‎cine sunt.
‎Experiențele tale te fac să fii cine ești.
‎Datorită „popularității” ‎sau vizibilității mele,
‎pot ajuta multe asociații
‎și mulți oameni care au nevoie.
‎Chiar sunteți iubiți, știți? ‎Sunteți adorabili.
‎- Adu-l pe Cristiano data viitoare! ‎- Bine.
‎MARBELLA, SPANIA
‎PERSONAL STARLITE
‎Pe aici!
‎Cum ești?
‎Grozav. Mă bucur că sunt aici cu voi.
‎Să primesc un premiu, să fiu pe scenă ‎să vorbesc în public…
‎Am emoții.
‎Îmi tremură genunchii.
‎Premiul Starlite 2021 ‎îi revine Georginei Rodríguez.
‎Mulțumesc. E o onoare ‎să primesc un premiu de solidaritate.
‎Voi continua să ajut oricând pot.
‎Să fac ce trebuie, orice ar fi.
‎În fotbal, ‎lucrurile se schimbă într-o clipă.
‎Trebuie să fii pregătit.
‎Anii ăștia în Torino au fost minunați.
‎E un oraș care m-a învățat atât de multe.
‎O experiență de neuitat.
‎Subtitrarea: Constantin Ursachi