EN REALITYSERIE FRA NETFLIX
Jeg vokste opp i Jaca.
Mine barndomsminner er derfra.
Hvor jeg danset.
Jeg hadde familiens kjærlighet.
Alt som har formet meg.
La meg åpne vinduet for å kjenne luften av landet.
Jeg hadde ikke vært her på ni år.
Det var som om alt jeg hadde opplevd aldri hadde skjedd.
Var som jeg var liten igjen.
Kjennes som før.
Jeg husker da mamma kjørte meg ned disse veiene.
Vi elsket å kjøre etter skolen.
Vi sovnet.
Vi var slitne etter skolen.
Min mors gamle bil.
Over tid føler jeg at vi har mye til felles.
Historien om hennes liv og hennes familie
er veldig lik min.
Ulike påvirkninger og mål,
men veldig mye likt.
Derfor var det interessant da jeg ble bedre kjent med henne,
å se hva slags kvinne hun er…
Jeg mener ikke utseendet, hvordan folk ser henne,
hva hun har nå, eller familien vår, men det som ligger bak det.
Jeg fikk en sang på hjernen.
Bare kom tilbake til meg.
Salmen vi pleide å synge på skolen til Jomfruen.
Morgenstjernen
Aftenglød
Grunnen til at vi håper
Maria fra Nasaret
JACA, SPANIA
Lenge siden.
Vi pleide å komme hit til skolen,
på vei til og fra ballett.
Der er hjorten. Skal vi se dem?
Noe av det jeg savner mest ved Jaca
er naturen.
Da vi dro til elva med mamma.
Gjøre lekser på ettermiddager på landet,
spiste smørbrød, plukket bær til syltetøy.
Hente melk på søndager for å lage vaniljesaus.
Det er så mye pollen.
- Ja. - Som før, hva?
Herregud.
Vi brukte mange år på å rusle rundt i citadellet…
Det er ni år siden sist, men…
…det føles som i går.
- Ikke sant? - Ja.
Det er litt av et sjokk.
Jeg hadde et flott liv i Jaca.
Omringet av mye kjærlighet, av naturen.
De små husene du likte, der borte.
Drømmehjemmet mitt.
"Der skal jeg bo en dag."
"Jeg kjøper det huset."
Du pleide å drømme om det huset.
Se på hjorten.
- Vi har skremt dem vekk. - Hjort.
- Skal vi spise lunsj? - Ja.
- Jeg er sulten. - Flott.
Georgina!
Nydelig!
Alle har mobilen ute.
Trodde ikke jeg ville skape kaos i Jaca.
Jeg forsto det ikke,
for jeg er den samme personen.
- Jeg kjente deg som barn. - Ja.
De er de samme.
Jeg er den samme.
Det overrasket meg.
Det har endret seg, hva?
- Vi kjøpte mange leker her. - Ja.
- Diego! - Står til?
- Bra. - Fint.
Gikk i samme klasse.
Se, Mario, han var også i klassen.
- Hvor er han? - Der.
- Hei, Mario. - Hvordan går det?
- Er det lekebutikk nå? - Nei.
- Fint å se deg. - Du også.
- Ha det. - Ciao.
Jeg kjøper lotto. Jeg kjøpte her før.
Jeg liker å spille lotto, jeg tror jeg vil vinne.
Skal du ta bilder hele dagen?
Jeg trodde aldri det ville være paparazzi i Jaca.
Jøss!
De selger ikke godteri her lenger.
Ja, de har endret det.
Det er godteri, da?
Hallo.
- Så mange minner. - Vi kjøpte godteri her som barn.
- Stemmer. - Jeg tar litt.
Jeg kom med bare fem eller ti cent.
Fem cent? En gummibjørn. Bare til meg.
Vi kjøpte tyggis for fem cent.
Jeg tar alt til barnas bursdag.
Jeg føler meg liten igjen.
Jeg vil ta alt jeg ser.
Jeg har fortsatt ikke klart å gi opp godteri.
Det skjer nok aldri.
Jeg var mer godteriavhengig før.
Jeg var godteri-gal da jeg var liten.
Jeg spiser mindre over tid.
Fordi du vet…
Det syns nå. Jeg er eldre.
Barna mine liker også sukker.
Hvor mye ble det?
Det er 95 euro.
Det er til deg.
Hei!
Er det fint å være her igjen?
Veldig.
Mamma, Jaca tar helt av.
Lokalbefolkningen friker ut.
Hallo.
- Hvordan går det med dere? - Veldig bra.
- Ja. - Fint.
- Dette har ikke endret seg, som du ser. - Ja.
For meg er Biarritz-restauranten
et sted vi ikke hadde råd til da vi var barn.
Jeg drømte om å dra.
Så mange minner.
Jeg vil sette meg ned.
Det er varmt.
Det var så rørende
å kunne komme tilbake til Jaca og spise i den restauranten.
Litt sånn "Livet endrer seg."
Husker du at vi aldri kom hit som barn?
Det gjør jeg.
Jeg kom hit en gang, tror jeg, et par ganger med ballett.
- Jeg også. - Semesterslutt.
Men dette var en veldig bra restaurant.
- Ja. - Og vi kunne ikke komme.
Jeg pleide å se gjennom vinduet,
og her nyter jeg lunsj med søsteren min.
Veldig glad.
Du vet,
nå drar jeg alltid på de beste restaurantene,
og jeg savner da vi var barn, og mamma tok oss med på smørbrød.
Vi pleide å ha herlige pikniker.
Jeg var en lat unge.
Jeg var liten, og mamma tok oss med på langrenn…
Ja.
Jeg skulle gjerne ha spandert på mamma og pappa.
Da han døde,
så jeg endring i livet og i arbeidet mitt.
Jeg vet det er ham. Han er lyset.
Den dagen jeg fant ut at faren min døde,
signerte jeg min første arbeidskontrakt.
En motekontrakt.
Så…
Jeg hadde en plan for bursdagen min.
Ha dagen i Torino med barna mine, mamma og søster.
Cris hadde en kamp.
Jeg måtte dra til Argentina for begravelsen.
Det var en merkelig bursdag.
Ikke det jeg så for meg.
Jeg vet at det skjedde da fordi faren min ville være der
på bursdagen min på en måte.
Han hadde vært på sykehus lenge.
Men jeg håper at…
Jeg føler ham. Han er med meg.
Jeg snakker med ham. Ber til ham.
Jeg føler alltid at han er her, som da jeg var liten.
Selv om vi ikke tilbrakte så mye tid sammen
som vi begge ville ha ønsket,
var han alltid med meg.
Jeg var babyen.
Jeg var ikke favoritten hans, for jeg tror ikke foreldre har favoritter.
Han hadde ikke, men vi hadde like personligheter.
Ja.
Jeg trodde å komme tilbake til Jaca
gjorde meg glad, men jeg er litt trist.
Jeg tror det beste minnet…
- Ballet for meg. Ja. - …er danseskolen.
- Danseskolen. - Skole.
Ikke meg!
Vi startet kl. 9.15,
og nonnene ville hente meg.
Du ville ikke gå på skolen.
Jeg gikk glipp av første time da jeg gråt så mye.
- Du var så dramatisk… - "Mamma, ikke gå!"
Jeg hatet skolen.
Jeg var redd for nonnene, og de var lærerne våre.
Jeg følte meg ensom.
Moren min trodde jeg var autistisk,
fordi jeg elsket å være alene, så hun meldte meg på ballett.
Lærerne sa: "Hun er ikke autistisk."
I parken, eller på skolen, passet jeg ikke inn med klassekameratene.
Kanskje vi bare ikke gikk overens.
Til Jaca,
og de vi er, takket være…
- Livet vårt her. - …barndommen.
Vi ga hverandre den styrken vi trengte.
Vi to.
Ja.
Uten ville vært rart. Jeg kan ikke se for meg det.
Jeg tror motgang og våre erfaringer brakte oss nærmere.
Vi beskytter hverandre så mye
fordi vi har hatt vanskelige tider.
DANSEAKADEMI
Strekk, hør på musikken…
Hånd i andre…
To, tre, fire…
Soutenu. Fem, seks…
Tendu og steng. Og soutenu.
Hvordan går det?
- Hvordan går det? - Bra.
- Lenge siden. - Ja.
Jeg var Georginas ballettlærer
fra da hun var tre eller fire til 16 da hun dro.
Husker du som barn,
da vi gjorde noe som Svanesjøen og vi kledde oss ut som svaner?
Mitt første show.
Jeg husker at vi var i en halvsirkel, og dette var nakken din.
Hun så vakker ut.
Hun hadde strukket halsen bra.
Jeg sa "Se på denne ungen.
Hun er fire eller fem år gammel
og hun står der som…
Hun er en prima ballerina…"
Du ga oss disiplin,
offer,
arbeid, dedikasjon, kameratskap…
Vi var familie.
Det var ikke bare dans. Det var…
Det andre hjemmet, familien min, motivasjonen min.
- Du var her i timevis. - Ja.
Selv når du ikke hadde timer.
- Stemmer. - Du ble her.
Du tilpasset deg det som skjedde, og hjalp med barna.
Jeg husker en samtale,
jeg tror du var 14 eller 15,
og jeg sa: "Georgina, vil du danse?"
Du sa: "Jeg tenker danser eller modell."
Når du er ung, tenker du:
Jeg drar til Madrid, blir modell og tjener penger."
Livet er ikke sånn.
Livet ditt har endret seg.
- Veldig. - Jeg er glad på dine vegne.
Jeg ser at hun oppfyller drømmene sine.
Jeg visste at fremtiden min…
Jeg hadde en god skjebne.
Jeg visste jeg hadde en god fremtid
og jeg følte at jeg skulle få en familie.
Jeg ville bli ung mor.
Hun virker selvsikker.
Hun virker oppfylt.
Hun har livet hun ville ha.
Hun er så selvsikker.
Se hvem som er her.
Sara.
- Sara Lores. - Du er mer som en danser.
Det er fint å se henne i ballettutstyr.
Jeg husker at hun var hjemme i stua
og beveget seg, strakk.
Du er på besøk.
Du danser fortsatt?
- Ja. - Heldig jente.
Jeg er en ballerina. Jeg jobber for Nasjonalballetten.
Jeg har ikke gjort mye annet enn å danse.
- Skal du danse? - Selvsagt.
- Hva enn du vil. - Ok.
Men la oss varme opp først. Jeg er stiv som en…
Husker du den dagen i butikken, og jeg klagde på håret?
Du var så lei, og du tok en mann på skulderen,
og du sa: "Unnskyld, syns du håret til vennen min er rotete?"
Han sa: "Selvfølgelig ikke.
Det falt meg ikke inn."
Du sa: "Ser du?" "La meg være."
Georgina er den samme som da hun var liten.
Veldig rampete,
veldig gøy.
Veldig kjærlig.
Hun var full av liv.
Du danset hele tiden. Her, hjemme.
Du var der hele dagen i stua.
Husker du det?
Jeg var besatt av ballet.
Jeg følte aldri at jeg var god nok til å fortsette. Ellers ville jeg.
Jeg ville prøvd å fortsette å danse.
Hun hadde hjernene for det, jobbet hardt og var sta.
Det er også viktig.
Økonomisk også, det var
en stor utgift.
Du vokser, det er nye sko, en konkurranse…
Hadde ikke råd.
Så å gjøre det halvveis… Jeg bare: "Det er meningsløst."
Dans er disiplin, offer,
hardt arbeid, vennskap, kameratskap.
Jeg må si at jeg har følt at jeg manglet mye.
Jeg har følt meg ensom.
Alt dette har formet meg.
Akkurat nå føler jeg at jeg er den jeg er takket være dans og barndommen min.
Kroppen husker.
Det er inni henne.
Alt hun lærte da hun var ung.
Du ser at hun får det uttrykket hun hadde som barn.
Da hun var liten og hun danset med slik følelse,
og så fullstendig fokusert.
Hallo.
Står til?
Lenge siden.
Min andre mor.
Som Gio sa, jeg er hennes andre mor.
Hun tilbrakte mye tid hos oss, og vi hadde det fint.
- Står til? - Bra.
- Jeg har noe til deg. - Har du?
Se.
Jøss…
- Se på det. - Se.
- Du var så liten. - Herregud.
- Se. Husker du? - Ja.
- De feriene på stranda. - Så gode minner.
Vel…
- Se hvor liten du var der. - Ja.
Jeg er i Jaca, og det er som om ingenting har forandret seg.
Det er en merkelig følelse. Jeg var i citadellen,
og det er som om ingenting faktisk har skjedd.
GRAUS, SPANIA
Da jeg var 18, ville jeg bo i Madrid.
Jeg hadde ikke råd.
Så jeg ville ikke bli hjemme og synes synd på meg selv, så…
Jeg fikk et intervju for en jobb
i en by to timer fra Jaca.
Jeg ankom en by på 200 mennesker.
Det var en lang gate til hotellet der de ventet på å intervjue meg.
HOTELL LLEIDA - RESTAURANT
Jeg bodde der.
- Venstre side. Jeg husker det. - Ja.
Lastebilene gikk forbi, folk dro på jobb.
Jeg var alene.
Du har alltid vært så modig, siden du var liten.
Jeg var alltid redd for
å dra hjem alene sent, for det var ingen der.
Kom jeg hjem, fint. Hvis ikke, hvem vet?
Så hver kveld ringte jeg moren min eller søsteren min.
Hvis de ikke våknet, ville jeg ringt til de svarte.
Holdt meg med selskap.
- Baren er lik. - Den er stengt.
Ja.
Den er lik.
Så synd.
Damen har ikke forandret seg.
- Ms. Consuelo. - Georgina.
Jeg forventet deg ikke.
Jeg ble fortalt at du var her i Graus.
- Du har ikke forandret deg. - Du ser fantastisk ut.
Vil du gå inn? Jeg har nøklene.
Den har vært stengt på grunn av COVID.
Så synd. Vi åpner på torsdag.
- Bra. - Du ser flott ut.
Vel…
Dere ser begge flotte ut.
- Ja. - Virkelig.
Du var som familie for oss.
Jeg vet det.
Du lærte meg så mye, og jeg lærte mye av deg.
Du trengte det ikke. Du er så flink og smart.
Du lærte raskt. Jeg trengte ikke å lære deg.
Jeg ville jobbe.
En gang dro jeg til Madrid,
Jeg dro til Gucci-butikken for å si hei.
Vi hadde så gode minner om henne,
vi ville ikke miste det.
Du var overalt.
Jeg kunne ikke tro hvordan du kom dit før meg.
Jeg hadde gjort noe, og jeg så deg på avstand fikse noe,
jeg snudde deg og så deg. "Hvor kom hun fra?"
Jeg husker at jeg var her i trøffelsesongen,
og mange folk stoppet her.
Jegerne, skiløperne.
På vei til Baqueira Beret.
En kvinne som gikk på ski med mannen sin
så at jeg jobbet her,
og da bestemte jeg meg for å flytte til Madrid.
Den damen så meg jobbe så bra,
hun sa: "Kom til Madrid med meg."
Jeg er ikke overrasket, for du er gull verdt.
Jeg tenkte ikke to ganger.
Jeg tok en buss…
Vel…
Åtte busser til jeg kom til Madrid.
Jeg gikk meg vill på Avenida de América-stasjonen.
Jeg dro, gikk inn igjen, jeg gråt.
Jeg spurte: folk: "Er det denne veien?" "Ja, fortsett rett frem."
Jeg la igjen CV-en min i La Castellana.
Hos Inditex.
Jeg dro til stasjonen.
Jeg sov på bussen hele natten.
Jeg kom hjem Søndag kl. 9.
Jeg dro hjem og dusjet.
Jeg begynte på jobb kl. 12.
Jeg var så glad.
Jeg ringte søsteren min. "Jeg har en god følelse."
"Jeg vet at de vil ringe meg."
Jeg lærte noe. Gjør rett første gang.
Gjør rett første gang, du må ikke gjøre det om.
Da er det mye enklere og raskere.
- Det er sant… - Gjør det rett eller la være.
Ingenting halvveis, det tar lengre tid.
Cristiano Ronaldo har vært veldig heldig.
Jeg gjentar, han var så heldig
som fikk Georginas oppmerksomhet.
Det er så fint å åpne dørene til hotellet for deg,
selv om det er stengt nå.
Det er en glede for meg.
HOTELL LLEIDA
RESTAURANT
- Hallo. - Ha det.
Jeg pleide å gå her alene.
Hver natt kl. 2,
eller kl.5 .30, når hotellet åpnet.
Lastebilene kjørte forbi.
Der er slakteren.
Jeg kjøpte longaniza-pølser.
De var så gode.
Det var slakteren min.
God morgen.
Velkommen.
Takk.
Jeg husker at jeg handlet morgen og kveld.
Du gledet meg og ga selskap.
Jeg var her i en time.
Jeg så de gamle damene handle, jeg hadde ingen venner her.
Jeg husker secallona-pølsen.
Du lærte meg. "Det er secallona, det er longaniza,
det er fuet…"
- Vi har dem, om… - Du kan smake, om du vil.
- Ja? - Ok.
Det er så godt!
- Hvem er secallona? - Denne her.
- Denne? - Ja.
Denne har den hvite.
- Du kan få den uten. - Jeg likte den uten.
Uten det hvite. Ja, husker det.
Det er så godt.
- Den beste… - Jeg sikler.
Du kan lage smørbrød til barna.
- De elsker sånn kjøtt. - Naturligvis.
- Ja. - De er veldig spanske.
Det stemmer.
Du elsket alltid kjøttpålegg.
Pappa pleide å kjøpe det til meg.
Jeg har høy forbrenning,
og jeg håper det ikke endrer seg.
Jeg elsker å spise og liker mat.
Det får meg til å knytte bånd til andre.
- Jeg vil ha hele secallona uten mugg. - Hele?
Ok, la oss gjøre dette.
Dette for Italia og dette for Spania.
To til…
Og Sofi.
- Fire til her. - Fire til.
ITALIA - MADRID
Kan du ta et bilde med oss?
Ja, la oss.
Jeg har blitt vant til det nå
og prøver å finne rolige steder hvor jeg kan være komfortabel.
Uten at folk samler rundt.
Jeg unngår overfylte steder.
Ha det.
- En autograf, Gio? - Ja, hvor?
På hjelmen min, kanskje?
Jeg forstår folk som vil hilse,
møte meg og si: "Jeg elsker deg, Georgina."
Eller "Georgina, få et bilde."
Jeg skjønner.
Noen ganger har du ikke lyst til
å ta bilde, eller du ser ikke ut eller føler deg best.
Hei, kjære.
Se.
Jeg kjøper longaniza i Graus.
I byen der jeg jobbet. Jeg dro til sjefen min, Ms. Consuelo,
Vi er på vei til kirken.
Alle følger etter deg.
Hva?
Alle følger etter deg.
Jeg er som presidenten.
Tvillingene er forbløffet.
De sier: "Dette skjer for presidenten."
Ja.
Jeg ser ikke på meg som kjendis.
Jeg vet at når jeg går ut,
får folk meg til å føle meg kjent.
Ok, kjære. Har du spist?
Nei, jeg skal spise nå.
Spiser du lunsj hjemme?
Her, se.
- På egen hånd. - Bra.
I ditt element.
- Selvsagt. - Så kult.
- Hva skal du spise? - Ok, kjære.
Kyllingen du liker.
Misunnelig.
Nam.
Cristiano er flott.
Han er en normal fyr.
Han er mer normal
enn normale folk.
Utrolig!
- Ok, kjære. - Ok.
- Kyss. Vi sees snart. - Ciao.
- Hallo. - Hallo.
- Står til? - Bra.
- Du ser nydelig ut. - Takk.
Jeg hadde ingen venner i Graus,
og jeg var hjemme mellom kl. 17 og kl. 20.
Jeg følte meg veldig ensom.
"Hva kan jeg gjøre i Graus? Ok, jeg drar til kirken."
Jeg pleide å høre på nonnene som sa rosenkransbønnen,
Fader vår, og så begynte messen.
Kapellet på fridager.
Til basilikaen.
Tok med blomster til jomfruen.
Basilikaen har denne styrken…
en kraft…
Jeg er veldig religiøs.
Jeg har alltid følt Guds beskyttelse.
Gud har alltid vært inspirasjon og kilde til kamp,
for å vite hva som var best for meg.
Jeg ville be til Gud: "Hjelp meg.
Veiled meg, og før meg til min skjebne."
Jeg dro til Graus,
og visste at da søsteren min var ferdig med studiene,
ville vi bo i Madrid sammen.
Vi gjorde det.
Takk Gud, jeg ble ringt fire dager etter at jeg ga CV-en.
Hun tok eksamen, og jeg dro til Madrid en måned før henne.
MADRID, SPANIA
Da jeg kom til Madrid, var det fælt.
Jeg så etter billig leilighet.
Tre hundre euro.
Jeg endte opp i Avenue de América.
Det var en lagringsenhet.
Iskaldt om vinteren og glovarmt om sommeren.
Jeg hadde en nabo, Ms. Carmen.
Jeg jobbet på dagtid i Massimo Dutti,
etter fem timer på offentlig transport fordi jeg var så langt unna.
Noen ganger på fredager
og noen lørdager serverer jeg drinker
i en liten bar.
Jeg husker at jeg kom hjem en søndag.
Jeg hadde jobbet netter.
Fra torsdag, torsdag kveld, fredag, fredag kveld,
lørdag, lørdag kveld.
Hele dagen søndag i Massimo Dutti.
Jeg kom gråtende hjem, svimmel.
Jeg banket på døra og sa: "Vær så snill, jeg er naboen din.
Kan du lage ris og stekt egg til meg?"
Hun sa: "Selvfølgelig."
Siden da
var hun veldig viktig for meg.
Hun var så snill.
Når du er et godt menneske,
lar livet deg møte andre gode mennesker.
Derfor glemmer jeg aldri hvor jeg kom fra,
og hjelper andre når jeg kan.
MADRID, SPANIA - FAMILIEHJEM
Hallo.
Hvordan går det?
Jeg pakker inn gavene til barna.
De er så spente. Vi fortalte dem i går.
Sa du at jeg kommer?
- Hvordan går det? - De er så spente.
Skal til Nuevo Futuro.
Det er en forening for barn som…
De kommer fra oppløste hjem og blir tatt vare på av staten.
- Mine gudbarn. - Hvis du trenger hjelp, si ifra.
- Går bra. Jeg fikser det. - Flott, Georgina, takk.
- Ok, ciao. - Ha det.
Jeg er på vei til Nuevo Futuro-leiligheten.
Kan du være klar om 20 eller 30 minutter?
Vi overrasker dem med en telefon fra deg.
Teamet har sagt at de er så spente.
Kyss.
Vi snakkes.
Hver gang, sier de: "Når kommer Cristiano?"
Alle barna har mange plakater av ham. De vil være fotballspillere som ham.
De elsker Cris' sko, de elsker ham.
De spør alltid når han kommer.
Jeg sier alltid: "neste gang".
Det kjennes ikke bra.
Så tenkte jeg at med dagens teknologi,
de kan jo få se ham på videosamtale?
Hallo.
- Hallo! - Hallo.
Hvordan har du det? Du er så stor.
Hvor gammel var hun første gang?
Tre. Ikke sant, Angie?
- Tre? - Hvor gammel var du?
- Er hun seks eller sju? - Seks.
Seks.
Du er ei stor jente.
- Brukte du julelekene? - Ja.
Og parfymen?
- De også. - De også?
La oss se de nydelige søsknene.
- Jøss! - Cristiano.
- Ja. - Og Messi.
Se.
- Flott. - Jeg lagde dette.
Lagde du det selv?
- Virkelig? - Se, det er moren min.
Hun er pen.
Jeg var nysgjerrig på å se leiligheten.
Hvordan er en leilighet for barn som blir tatt vare på av staten
og foreningen?
De ga meg en stor velkomst, de viste meg rommene sine.
De fortalte historiene sine.
Få se. Er det en ekte diamant?
Nei.
Neste gang lover jeg å ta med
kjedene som kom med prinsesseskoene jeg kjøper til jentene mine.
Ok?
Har du døtre?
- Ja, to jenter og to gutter. - Hva heter de?
Den yngste jenta er Alana.
Eva, den eldste.
Mateo, mellomgutten og Cris , den eldste.
- Cris? - Cristiano, som faren sin.
Hun er en av de eldste jentene.
Martina, Míriam,
- Er du ikke her? - Nei.
Er du hos de voksne? Flott. Det er nær Ventas, ikke sant?
Jeg var på andre siden.
Nær Guindalera.
- Jeg gikk iblant og andre… - Hva gjorde du?
Jeg jobbet i en klesbutikk.
- Hvilken? - Gucci.
Det handler ikke bare om gaver, å kjøpe ting…
Å gi penger. Nei.
Du må dra, vie tiden din,
få dem til å føle seg trygge,
at de ikke er alene.
- Hvor er de andre barna? - Der ute.
Kom hit, folkens.
Alle har et navn på.
Dette er til Britany.
Hun ga meg Nike!
- Dette er fra alle. - Virkelig?
Les denne først. Denne.
- Denne? - Denne.
La oss se på denne.
"Georgina, du har et stort hjerte."
Les det, du.
Les for meg.
"Georgina, du har et stort hjerte.
Om det bare var flere i verden som deg.
Du er snill, oppriktig og en fantastisk mor.
Håper du aldri glemmer meg."
Jeg vil aldri glemme deg.
La meg se…
Jeg blir rørt av dem.
Når jeg tenker på dem, blir jeg emosjonell.
De er fantastiske barn.
Og så takknemlige.
Det forbløffer meg at du bare gir dem litt,
og de sier så fine ting,
mer enn en voksen eller en som er mer bevisst eller har det bedre
ville sagt.
Ikke sant?
La oss se, Kevin, les din.
"Jeg er glad i deg, Georgina.
Kevin."
"Jeg er glad i deg, Georgina.
Si det til Cristiano Ronaldo. Jeg er glad i deg, Georgina.
Og takk for skoene, Georgina.
Du vet at jeg er glad i deg.
Jeg har aldri sagt det til deg, Georgina.
Veldig glad i deg."
Det har du sagt.
Du sier det alltid når jeg ser deg.
Jeg har en overraskelse jeg har forberedt med masse kjærlighet.
Hallo.
- Hallo. - Hallo. Jøss, Cristiano.
Hvordan går det?
- Hallo. - Kevin.
- Alt vel? - Ja.
Vel, folkens, jeg ville bare si hei og sende en klem,
og en dag blir jeg med Gio og besøker dere. Det vil jeg gjerne.
Flott!
Så studer hardt og gjør det rette, ok?
Ok.
Et kyss til dere alle, så sees vi snart, ok?
- Ok. - Takk.
- Kyss.
- Ciao. - Ha det.
Et kyss.
- Kjære, jeg ringer deg senere. - Ok. Ciao.
De var så sjokkerte.
Det var gøy
da han sa: "Kjære, ringer deg senere."
Alle sa: "Å!"
- Likte dere overraskelsen? - For en overraskelse.
Dere forventet ikke det?
Det forventet dere ikke.
Kevin!
Kevin.
Selvfølgelig han er favorittspilleren din.
- Er han favoritten din? - Ja.
Så flott.
- Kyss til dere alle. Jeg må dra. - Takk.
Det er viktig å ikke glemme hvor jeg er fra,
hvem jeg er.
Dine erfaringer gjør deg til den du er.
Takket være min "popularitet" eller min synlighet,
kan jeg hjelpe mange foreninger
og mange som trenger det.
Du er virkelig elsket. Du er søt.
- Ta med Cristiano neste gang. - Ok.
MARBELLA, SPANIA
STARLITE-ANSATTE
Denne veien.
Hvordan går det?
Flott, veldig glad for å være her.
Å få en pris, være på scenen, snakke offentlig…
Jeg er nervøs.
Jeg skjelver i knærne.
Starlite 2021-prisen går til Georgina Rodríguez.
Takk. Det er en ære å få en solidaritetspris.
Jeg fortsetter å hjelpe når jeg kan.
Gjøre det rette, uansett.
I fotball endrer ting seg på et øyeblikk.
Du må være klar for det.
Disse årene i Torino har vært fantastisk.
Det er en by som har lært meg så mye.
En uforglemmelig opplevelse.
Tekst: Tori Lau