NETFLIXOVA REALITY SERIJA
Odrasla sam u Jaci.
Ondje su moja sjećanja iz djetinjstva.
Ondje sam plesala.
Imala sam ljubav u obitelji.
Sve me to oblikovalo.
Malo ću otvoriti prozor da osjetim seoski zrak.
Nisam bila ovdje devet godina.
Imala sam osjećaj da se moja iskustva nisu dogodila.
Otišla sam kao djevojčica.
Osjećam se kao dijete. Sjećam se kad me mama vozila ovim cestama.
Voljele smo se ići voziti nakon škole.
Zaspale bismo.
Bile bismo umorne nakon škole.
U maminom starom autiću.
Imamo puno toga zajedničkog.
Priča o njezinu životu i njezinoj obitelji
jako je slična mojoj.
Čimbenici i ciljevi bili su drukčiji,
ali u mnogočemu su slične.
Kad sam je bolje upoznao, bilo je zanimljivo
vidjeti kakva je ona žena.
Ne mislim na njezin izgled,
na ono što sad ima ni na našu obitelj, nego na ono iza toga.
Sjetila sam se jedne pjesme.
Upravo sam je se sjetila.
One crkvene pjesme koju smo u školi pjevali Djevici Mariji.
Jutarnja zvijezda
Večernji sjaj
Razlog naše nade
Marija iz Nazareta
JACA, ŠPANJOLSKA
- Dugo nisam bila ovdje. - Ovuda smo išle u školu.
Na balet i natrag.
Eno jelena! Idemo ih vidjeti?
Ono što mi najviše nedostaje kod Jace
jest priroda.
Izleti na rijeku s majkom.
Popodne bismo pisale zadaće u prirodi,
jele sendviče i brale kupine za marmeladu.
Nedjeljom smo išle po mlijeko za kremu.
Koliko peludi.
- Da. - Sve je isto.
Ajme.
Koliko smo samo godina šetale tvrđavom…
Nisam bila ovdje devet godina,
ali kao da je bilo jučer.
- Zar ne? - Da.
Malo sam u šoku.
Moj život u Jaci bio je jako lijep.
Bila sam okružena ljubavlju i prirodom.
Vidi ondje daleko, kućice koje su ti se sviđale.
Moj dom iz snova. „Živjet ću ondje kad odrastem.
Kupit ću ovu kuću.“
Da, sanjala si o toj kući.
Vidi jelene!
- Uplašile smo ih. - Maleni!
- Idemo ručati? - Da.
- Gladna sam. - Super.
Georgina!
Ljepotice!
Svi su izvadili mobitele.
Nisam očekivala takvu pomutnju u Jaci.
To mi nije bilo jasno
jer se osjećam kao ista osoba.
- Znam te odmalena. - Da.
Ipak su to isti ljudi. I ja sam ista.
To me iznenadilo.
Jako se promijenila.
- Koliko smo ovdje kupile igračaka. - Da.
- Diego! - Kako si?
- Odlično! - Lijepo.
Išli smo u isti razred.
I Mario je bio u tvom razredu.
- Gdje je? - Eno ga.
- Bok, Mario! - Kako si?
- Tu je i dalje dućan s igračkama? - Ne.
Drago mi je što te vidim.
- Čuvajte se. - Bok.
Idem kupiti srećku. Prije sam ih kupovala ovdje.
Igram lutriju jer mislim da ću jednog dana dobiti.
Fotkat ćeš me cijeli dan?
Nisam očekivala paparazze u Jaci.
Čovječe!
Ovdje više ne prodaju slatkiše.
Prodaju, samo su preuredili dućan.
Ima slatkiša?
Zdravo!
- Koliko sjećanja. - Ovdje smo kupovali slatkiše kao djeca.
- A, da! - Idem si ih uzeti.
Dolazila bih i sa pet ili deset centa.
Pet centa. Jedan gumeni samo za mene.
S pet centa kupovali smo žvake.
Uzet ću sve za dječje rođendane.
Opet se osjećam kao djevojčica. Želim uzeti sve što vidim.
I dalje se ne mogu odreći slatkiša.
Mislim da nikad neću.
Prije sam bila veća ovisnica o slatkišima.
Kao dijete sam bila luda za njima.
Kako vrijeme prolazi, jedem ih sve manje jer, znate…
Hvataju se. Starija sam.
I moja djeca vole slatko.
Koliko smo dužne?
To bi bilo 95 eura.
Zadrži ostatak.
Zdravo!
Jesi li sretna što si se vratila?
Jako.
Mama, Jaca gori.
Ljudi su podivljali.
RESTORAN BIARRITZ
Zdravo.
- Kako ste? - Odlično.
- Da. - Dobro.
- Kao što vidiš, ovdje je sve isto. - Da.
Za mene je restoran Biarritz
bio mjesto za koje nismo imali novca.
Sanjala sam o njemu.
Koliko sjećanja.
Jedva čekam sjesti.
Vruće je.
Bilo je dirljivo
vratiti se u Jacu i jesti u tom restoranu.
Kao dokaz da se stvari mijenjaju.
Sjećaš se da nismo išli ovamo kao djeca?
Da.
Bila sam ovdje jednom ili dvaput s baletom.
- I ja. - Za kraj polugodišta.
Ali ovo je bio stvarno dobar restoran.
- Da. - I bio nam je preskup.
Prije sam virila kroz prozor,
a danas unutra uživam u hrani sa sestrom.
Sretna sam.
Da, ali znaš,
sad stalno idem u najbolje restorane,
ali nedostaju mi vremena kad nas je mama vodila na sendviče.
Išle smo na krasne piknike.
Bila sam lijeno dijete.
Bila sam mala, a mama bi nas vodila u planine…
Da.
Žao mi je što ne mogu pozvati mamu i tatu.
Kad je on umro,
nešto se promijenilo u mom životu i poslu.
Znam da je to on. On je to svjetlo.
Onog dana kad sam saznala da je moj tata umro
potpisala sam svoj prvi ugovor.
Za modni angažman.
I znate, imala sam plan za rođendan.
Provesti dan u Torinu s djecom, mamom i sestrom.
Cris je imao utakmicu.
Otišla sam u Argentinu na njegov pogreb.
Bio je to malo neobičan rođendan.
To je nezamislivo.
Znam da se to dogodilo tada
jer je tata htio nekako biti na mom rođendanu.
Puno je vremena proveo u bolnici.
Ali nadam se da…
Osjećam ga. Znam da je uz mene.
Često razgovaramo i molim mu se.
Uvijek osjećam da je uz mene, kao kad sam bila mala.
Iako nismo bili zajedno onoliko koliko smo htjeli,
uvijek je bio uz mene.
Bila sam njegova beba.
Nisam mu bila miljenica jer mislim da roditelji nemaju miljenike.
Znam da on nije imao miljenicu, ali karakterno smo bili slični.
Da.
Mislila sam da ću zbog povratka u Jacu
biti puno sretnija, ali zapravo sam malo tužna.
Mislim da je naša najljepša uspomena…
- Za mene je to balet. - …plesna akademija.
- Plesna akademija. - Škola.
Meni nije.
Stigle bismo u 9.15
i časne bi došle po mene.
Ti stvarno nisi voljela školu.
Toliko bih plakala da bih propustila prvi sat.
- Baš si dramila. - „Mama, ne ostavljaj me!“
Mrzila sam školu.
Bojala sam se učiteljica, časnih sestara.
Osjećala sam se usamljeno.
Mama je mislila da sam autistična jer sam voljela biti sama u svom svijetu,
pa me upisala na balet.
Učiteljice baleta rekle su da nisam autistična.
U parku i u školi nisam se uklapala među školske kolege.
Možda se jednostavno nismo slagali.
Za Jacu i za osobe kakve jesmo zbog…
- Života ovdje. - …djetinjstva.
Davale smo si snagu koju smo trebale.
GEORGININA SESTRA
Da.
Ne bi bilo isto. Ne mogu zamisliti život bez sestre.
Mislim da su nas zbližile naše nedaće i iskustva.
Toliko štitimo jedna drugu
jer smo svašta proživjele.
PLESNA AKADEMIJA
Rastegnite se, slušajte glazbu.
Zatim ruka…
Dva, tri, četiri,
soutenu, pet, šest…
Tendu i zatvori. I soutenu.
Kako si, Susana?
- Kako si ti? - Odlično.
- Dugo se nismo vidjele. - Da.
Bila sam Georginina učiteljica baleta…
UČITELJICA BALETA
…od njene treće ili četvrte godine, pa sve do 16. godine.
Kad si bila mala,
svi smo se odjenuli u labude kao u Labuđem jezeru.
Da, moj prvi nastup.
Stajali smo u polukrugu i ovako si izdužila vrat.
Bila je predivna.
Izdužila je vrat baš ovako.
Rekla sam: „Vidi ti nju.
Ima četiri ili pet godina
i stoji ondje kao…
Kao da je primabalerina.“
Naučila si nas disciplini,
požrtvovnosti,
radu, predanosti, zajedništvu…
Bili smo obitelj.
Za mene to nije bio samo ples,
nego moj drugi dom, obitelj, motivacija.
- Ovdje si provela sate i sate. - Da.
Čak i kad nisi bila na treningu.
- Da. - Ostala bi ovdje.
Prilagodila bi se prigodi, pomagala s djecom.
Sjećam se jednog našeg razgovora. Imala si 14 ili 15 godina.
Pitala sam: „Georgina, želiš li plesati?“
Rekla si: „Bit ću plesačica ili model.“
Kad si mlada, misliš si:
„Otići ću u Madrid, biti model i živjeti od toga.“
Ali život nije takav.
Tvoj se život promijenio.
- Jako. - Jako mi je drago.
Vidim da ostvaruje svoje snove.
Znala sam da je moja budućnost…
Da imam dobru sudbinu.
Znala sam da ću imati dobru budućnost
i imala sam osjećaj da ću imati obitelj, a sad je imam.
Da ću biti mlada mama.
Djeluje samouvjereno.
Djeluje zadovoljno.
Ima život kakav je željela.
Puna je samopouzdanja.
Vidi tko je došao.
Gđo Sara.
- Sara Lores. - Izgledaš kao plesačica više od mene.
Lijepo je vidjeti je u opremi za balet.
PRIJATELJICA IZ DJETINJSTVA
Kod kuće se uvijek kretala i rastezala u boravku.
Došla si u posjet.
Ti i dalje plešeš?
- Naravno. - Sretnice.
Ja sam balerina u Nacionalnom plesnom ansamblu.
Nisam se bavila ničim drugim osim plesom.
- Hoćeš li zaplesati? - Naravno.
- Kako želiš. - Dobro.
Ali prvo da se zagrijemo. Ukočena sam kao…
Sjećaš se onog dana u trgovini kad sam se žalila na frizuru?
Bila sam dosadna, pa si potapšala čovjeka po ramenu
i pitala: „Oprostite, ima li moja prijateljica ružnu frizuru?“
Rekao je: „Naravno da ne. Nikako.“
Rekla si: „Vidiš? Pusti me na miru.“
Georgina je ista kao kad je bila mala.
Jako je nestašna, jako zabavna
i jako brižna.
Puna je života.
Stalno si plesala. Ovdje, kod kuće…
Po cijele si dane plesala u boravku.
- Sjećaš se? - Neko vrijeme bila sam opsjednuta baletom.
Nastavila bih plesati, ali nisam bila dovoljno dobra.
Inače bih pokušala nastaviti.
Imala je dobar mentalitet, trudila se i bila je uporna. I to je važno.
I financijski je to bio
velik trošak, znaš?
Rasteš, trebaš nove papuče, otići na natjecanje…
Preskupo.
Sve sam radila napola i zaključila da to nema smisla.
Ples je disciplina, žrtva,
trud, prijateljstvo, zajedništvo.
Moram reći da mi je mnogo toga nedostajalo.
Često sam se osjećala usamljeno.
Sve me je to oblikovalo.
Sad mislim da sam osoba kakva jesam zahvaljujući plesu i mom djetinjstvu.
Njezino tijelo pamti. Ima to u sebi.
Sve što je naučila u mladosti.
Vidi se kako joj se vraća onaj djetinji izraz lica.
Izraz lica koji je imala kao dijete, dok je plesala s osjećajem,
dok je bila usredotočena.
Zdravo.
Kako ste?
Dugo se nismo vidjele. Moja druga majka.
Kao što Gio kaže, ja sam joj druga majka.
SARINA MAJKA
Provodila je puno vremena kod mene i bilo nam je lijepo.
- Kako si? - Odlično.
- Imam nešto za tebe. - Da?
Vidi.
Joj.
- Vidi ti to. - Vidi.
- Bila si tako mala. - Čovječe.
- Vidi. Sjećaš se? - Da.
Odmora na moru.
- Predivna sjećanja. - Da.
- Vidi kako si bila mala. - Da.
Vratila sam se u Jacu i kao da se ništa nije promijenilo.
Čudan je to osjećaj. Bila sam na tvrđavi
i kao da se dosadašnji događaji uopće nisu dogodili.
GRAUS, ŠPANJOLSKA
S 18 godina poželjela sam živjeti u Madridu,
ali nisam imala novca.
Nisam planirala sjediti kod kuće i plakati,
pa sam otišla na razgovor za posao
u mjestu udaljenom dva sata od Jace.
Imalo je 200 stanovnika.
Bila je to jedna duga ulica
koja je vodila do hotela u kojem sam imala razgovor.
Živjela sam ondje.
- S lijeve strane. Sjećam se. - Da.
Prolazili su kamioni, ljudi su odlazili na posao.
Ja sam bila sama.
Odmalena si bila jako hrabra.
Noću sam se bojala sama vraćati kući
jer ondje nije bilo nikoga.
Ako dođem kući, super. Ako ne, tko će znati?
Svake sam noći zvala mamu ili sestru.
Ako se ne bi probudile, zvala bih dok se ne bi javile.
Radile su mi društvo.
- Kafić je isti. - Zatvoren je!
Da.
I dalje je isti.
Koja šteta.
Žena se nije promijenila.
- Gđo Consuelo. - Georgina.
- Nisam vas očekivala ovdje. - Rekli su mi da si u Grausu.
- Uopće se niste promijenili. - Predivna si.
Želite ući? Imam ključeve.
Hotel je zatvoren zbog koronavirusa.
Baš šteta. Otvaramo u četvrtak.
- Odlično. - Izgledate super!
Pa…
Vi obje izgledate super.
- Da. - Stvarno.
Bila si nam poput obitelji.
Znam.
Puno sam toga naučila od vas.
Naučila bi i sama. Jako si pametna.
Brzo si učila. Nisam te ništa trebala učiti.
Stvarno sam željela raditi.
Jednom sam bila u Madridu
i otišla je pozdraviti u Gucci.
VLASNICA HOTELA LLEIDA
Ostala nam je u lijepom sjećanju i nismo to htjeli izgubiti.
Bili ste posvuda.
Nisam mogla vjerovati da ste svugdje prije mene.
Radila bih nešto i vidjela da nekoga nadzirete,
okrenula bih se i stvorili biste se niotkuda.
Bila sam ovdje za vrijeme sezone tartufa
i imali smo velik promet.
Lovce, skijaše…
Išli su u Baqueiru Beret.
Jedna je žena išla na skijanje s mužem,
vidjela je da radim ovdje
i u tom trenutku odlučila sam se preseliti u Madrid.
Vidjela je da jako dobro radim
i rekla: „Dođi sa mnom u Madrid.“
To me ne čudi jer si zlata vrijedna.
Uopće nisam razmišljala.
Sjela sam na autobus…
Mislim,
na osam autobusa do Madrida.
Bila sam izgubljena na kolodvoru na Aveniji América.
Izašla bih, vratila se natrag, plakala.
Pitala bih prolaznike za upute. „Da, samo ravno.“
Ostavila sam životopis u La Castellani,
u Inditexu.
Vratila sam se na kolodvor
i prespavala u autobusu.
Stigla sam u nedjelju u devet ujutro.
Otišla sam kući i otuširala se. Morala sam početi raditi u podne.
Bila sam presretna.
Nazvala sam sestru.
„Imam dobar osjećaj.
Znam da će mi se javiti.“
Sve poslove treba odraditi dobro otprve.
Tako ih ne treba ponavljati.
Tako je puno lakše i brže raditi.
- Istina. - Posao se radi kako treba ili nikako.
Nema napola. Tako sve traje dulje.
Cristiano Ronaldo imao je sreće.
Ponavljam, imao je sreće
što je Georgini zapeo za oko.
Lijepo je otvoriti ti vrata hotela,
iako je danas zatvoren.
I meni je zadovoljstvo.
- Bok! - Doviđenja.
Ovuda sam prije hodala sama.
Svake noći u dva ujutro
ili u 5.30 kad se hotel otvarao.
Kamioni su samo prolazili.
Vidi, eno mesnice.
Ondje sam kupovala longanize.
Bile su odlične.
To je bila moja mesnica.
Dobro jutro.
Dobro došli.
Hvala.
Ujutro i navečer odlazila sam u kupnju.
Radili biste mi društvo. Provela bih ovdje sat vremena.
Nisam imala prijatelja, pa sam gledala starice u kupnji.
Sjećam se secallona.
Učili ste me. „Ovo su longanize, ovo secallone, ovo je fuet.“
- Imamo ih ako… - Ako želite, kušajte ih.
- Da? - Da.
Odlično.
- Koja je secallona? - Ova.
- Ova? - Da.
Ova je s plijesni.
- Imamo i bez. - Volim bez plijesni.
Bez plijesni. Da, sjećam se.
Odlične su.
- Najbolja mi je… - Cure mi sline.
Možete djeci napraviti sendviče.
- Obožavaju nareske. - Naravno.
- Da. - Pravi su Španjolci.
- Istina. - Ti si uvijek voljela nareske.
Zbog tate. Često mi ih je kupovao.
Imam jako brz metabolizam i nadam se da se to neće promijeniti.
Volim jesti i uživam u hrani.
Tako se povezujem s drugim ljudima.
- Želim sve secallone bez plijesni. - Sve?
Dobro, ovako.
Ovo je za Italiju, a ovo za Španjolsku.
Još dvije…
I za Sofi.
Još četiri ovdje.
ITALIJA
- Možeš se slikati s nama? - Da, naravno.
Naviknula sam se na to
i trudim se naći mirna mjesta na kojima se osjećam ugodno.
Gdje me ne okružuju ljudi.
Izbjegavam gužve.
Bok!
- Može autogram, Gio? - Da, gdje?
Na moju kacigu?
Razumijem ljude koji mi žele prići,
pozdraviti me i reći: „Volim te, Georgina.“
Ili: „Georgina, može fotka?“
Razumijem to.
Ali katkad vam se baš i ne da.
Niste raspoloženi ili ne izgledate najbolje.
Bok, draga.
Vidi.
Kupujem longanize u Grausu.
Radila sam ovdje. Bila sam kod svoje šefice Consuelo.
Sad idemo prema crkvi.
Svi te prate.
Što?
Svi te prate.
Kao da sam predsjednica.
Blizanci su zadivljeni.
Kažu: „Ovako prate samo predsjednike.“
Naravno.
Ne smatram se slavnom osobom.
Ali znam da se, kad izađem,
osjećam slavno zbog drugih ljudi.
Jesi jeo, dragi?
Ne, sad idem.
Ručat ćeš kod kuće?
Evo, vidi.
- Sâm sam! - Lijepo.
U svom elementu.
- Naravno. - Super.
- Što ćeš jesti? - Dobro, draga.
Onu piletinu koju voliš.
Ljubomorna sam.
Prefino.
Cristiano je divan.
Stvarno je normalan tip.
Normalniji je
od normalnih ljudi.
Nevjerojatno.
- Dobro, draga. - Ništa.
- Pusa. Vidimo se uskoro. - Bok.
BAZILIKA LA PEÑA
- Zdravo. - Zdravo.
- Kako ste? - Odlično.
- Predivna si! - Hvala.
U Grausu nisam imala prijatelja.
Od 17 do 20 sati bila bih kod kuće.
Bila sam stvarno usamljena.
„Što ću raditi u Grausu? Dobro, idem u crkvu.“
Slušala bih kako časne mole krunicu,
a kad bi počela misa, Oče naš.
Kad bih imala vremena, otišla bih u kapelicu. U baziliku.
Da odnesem cvijeće Djevici Mariji.
Bazilika ima nekakvu snagu,
nekakvu moć.
Jako sam religiozna.
Oduvijek osjećam da me Bog štiti.
Bog me nadahnjuje, daje mi snagu da se borim
i pokazuje mi što je najbolje za mene.
Molila bih se Bogu: „Pomozi mi.
Vodi me prema mojoj sudbini.“
Bila sam otišla u Graus
znajući da ćemo, kad sestra završila srednju školu,
otići zajedno živjeti u Madrid.
I jesmo.
Hvala Bogu, četiri dana poslije su mi se javili.
Ona je maturirala i ja sam otišla u Madrid mjesec prije nje.
MADRID, ŠPANJOLSKA
Kad sam stigla u Madrid, bilo je grozno.
Tražila sam jeftine stanove.
Do 300 eura.
Završila sam u stanu na Aveniji América.
Prije toga bio je skladište.
Zimi sam se smrzavala, a ljeti kuhala.
Imala sam susjedu gđu Carmen.
Danju bih radila u Massimu Duttiju.
Živjela sam jako daleko i vozila bih se po pet sati dnevno.
Katkad bih petkom,
a i pokoju subotu
konobarila u malom kafiću.
Jedne sam se nedjelje vratila kući.
Radila sam noćnu smjenu.
U četvrtak dnevnu i noćnu, u petak dnevnu i noćnu,
u subotu dnevnu i noćnu.
Cijelu nedjelju u Massimu Duttiju.
Vratila sam se kući plačući i dezorijentirana.
Pokucala sam joj i rekla: „Carmen, ja sam vaša susjeda.
Možete mi napraviti jaje na oko s rižom?“
Rekla je: „Naravno.“
I otada,
ona mi je bila jako važna.
Bila je jako dobra.
Kad si dobra osoba,
život ti omogući da upoznaš druge dobre ljude.
Zato nikad neću zaboraviti odakle sam došla
i trudim se pomoći drugima kad mogu.
MADRID, ŠPANJOLSKA, OBITELJSKI DOM
Zdravo.
Kako si?
Dobro. Zamatam darove za djecu.
Jako su uzbuđeni. Jučer smo im rekli.
Da dolazim?
- I, kako su? - Jako su uzbuđeni.
Idem u Nuevo Futuro.
To je udruga za djecu
koja dolaze iz disfunkcionalnih obitelji i o kojima brinu lokalne vlasti.
- Moja kumčad. - Ako trebaš pomoć, samo javi.
- Ne treba. - Odlično, Georgina. Hvala ti.
- Pusa. - Bok.
Dragi, idem u stan Nuevo Futura.
Možeš biti spreman za 20 - 30 minuta?
Iznenadit ćemo ih tvojim pozivom.
Tim mi je rekao da su jako uzbuđeni.
Pusa.
Čujemo se.
Kad god dođem, pitaju: „Kad će doći Cristiano?“
Djeca imaju hrpu njegovih postera. Žele biti nogometaši baš kao on.
Obožavaju Crisove kopačke, obožavaju njega.
Uvijek pitaju kad će on doći,
a ja uvijek kažem: „Sljedeći put.“
Bilo mi ih je žao.
Ali s današnjom tehnologijom
mogu ga vidjeti putem videopoziva.
Zdravo.
Zdravo!
Kako ste? Kako si narasla!
Koliko je godina imala prvi put?
Tri. Zar ne, Angie?
- Tri? - Koliko si imala godina?
- Sad imaš šest ili sedam? - Šest.
Šest.
Baš si velika cura.
- Svidjele su vam se igračke za Božić? - Da.
A parfemi?
- I to. - I to?
Da vidimo lijepu braću i sestre.
- Opa! - Cristiano.
- Da. - I Messi.
- Vidi što sam napravio. - Baš lijepo.
Sam si to napravio?
- Stvarno? - Vidi, ovo je moja mama.
Baš je lijepa.
Jednog sam dana poželjela vidjeti stan.
Kakav je stan u kojem se o djeci brinu vlasti
i udruga?
Lijepo su me dočekali i pokazali mi svoje sobe.
Ispričali su mi svoje priče.
Da vidimo. To je pravi dijamant?
Ne.
Sljedeći put ću ti donijeti
ogrlice koje idu uz cipelice za princeze koje kupujem svojim kćerima.
Može?
Imaš kćeri?
- Da, dvije kćeri i dva sina. - Kako se zovu?
Najmlađa je Alana.
Eva je starija.
Mateo je srednji i Cris je najstariji.
- Cris? - Cristiano, kao njegov tata.
Ona je među najstarijim curama.
Martina, Míriam, više niste ovdje?
Ne.
U stanu ste za odrasle? Super. To je blizu Ventasa?
Ja sam živjela preko puta, blizu Guindalere.
- Katkad bih išla pješke… - Što si radila?
Radila sam u trgovini odjećom.
- Kojoj? - Gucci.
Nije dovoljno kupiti darove
i donirati novac. Ne.
Treba otići onamo, uložiti svoje vrijeme,
pomoći im da se osjećaju sigurno,
da nisu sami.
- Gdje su ostala djeca? - Tamo.
Dođite!
Na svakom daru piše ime.
Ovo je za Britany.
Donijela mi je Nikeice!
- Ovo je od svih nas. - Stvarno?
Prvo pročitaj ovo.
- Ovo? - Ovo.
Da vidimo.
„Georgina, imaš veliko srce.“
Evo, ti pročitaj.
Ti mi pročitaj.
„Georgina, imaš veliko srce.
Da bar ima više ljudi poput tebe.
Draga si, iskrena i odlična si mama.
Nadam se da me nećeš zaboraviti.“
Neću te zaboraviti.
Da vidimo.
Kad ih vidim ili kad razmišljam o njima, uvijek me preplave osjećaji.
To su predivna djeca.
I jako su zahvalni.
Nevjerojatno je što vam se za takve sitnice
zahvaljuju predivnim riječima
koje odrasla osoba ili netko zreliji i puno imućniji
nikad ne bi rekao.
Znate?
Sad ti, Kevine.
„Volim te, Georgina.
Kevin.
Volim te, Georgina.
Reci Cristianu Ronaldu da te jako volim, Georgina.
I hvala na tenisicama, Georgina.
Znaš da te jako volim.
Nikad ti to nisam rekao, Georgina.
Jako te volim.“
Rekao si mi.
Uvijek mi kažeš kad te vidim.
Imam još jedno iznenađenje koje sam vam spremila s puno ljubavi.
Bok!
- Bok! - Bok!
Cristiano!
Kako ste?
- Bok! - Kevine.
- Svi ste dobro? - Da!
Ljudi,
samo sam vas htio pozdraviti i poslati puse
i reći da ću vas jednog dana rado posjetiti zajedno s Gio.
Super!
Puno učite i budite dobri, može?
Može!
Pusa svima i vidimo se uskoro, može?
- Može! - Hvala.
- Hvala! - Pusa svima!
- Bok! - Doviđenja!
Pusa.
Draga, nazvat ću te poslije.
Može. Bok.
Bili su izvan sebe.
Bilo je smiješno kad je rekao: „Draga, čujemo se.“
Svi su uzdahnuli.
- Je li vam se svidjelo? - Ajme, kakvo iznenađenje.
Niste to očekivali, zar ne?
Niste to očekivali.
Kevine!
Naravno, on ti je najdraži nogometaš.
- On ti je najdraži? - Da.
Odlično.
- Pusa svima. Moram ići. - Hvala ti.
Važno je ne zaboraviti odakle dolazim i tko sam.
Naša nas iskustva čine osobama kakve jesmo.
Zahvaljujući „popularnosti“ i vidljivosti
mogu pomoći mnogim udrugama
i ljudima kojima je pomoć potrebna.
Jako vas volim. Predivni ste.
- Sljedeći put dovedi Cristiana. - Može.
MARBELLA, ŠPANJOLSKA
OSOBLJE
Može fotka?
- Drago mi je što smo ovdje. - Da.
Nagrada, pozornica, javni govor…
Nervozna sam.
Noge će mi otkazati.
Nagradu Starlite 2021. dobiva Georgina Rodriguez!
Hvala vam. Čast mi je primiti nagradu za solidarnost.
Nastavit ću pomagati gdje mogu. Činit ću dobro bez obzira na sve.
U nogometu se stvari promijene u trenu.
Morate biti spremni za to.
Godine provedene u Torinu bile su krasne.
Taj me je grad toliko toga naučio.
Bilo je to nezaboravno iskustvo.
Prijevod titlova: Domagoj Južnić