NETFLIX REALITY TV
Jaca je místo, kde jsem vyrostla.
Mám s ním spjaté vzpomínky na dětství.
Tady jsem tančila.
Tady jsem si užívala lásku rodiny.
Tohle místo mě formovalo.
Otevřu trochu okýnko, ať si přičichneme k venkovu.
Nebyla jsem tu už devět let.
Bylo to, jako kdyby se to, co jsem prožila, vlastně nikdy nestalo.
Zase jsem byla ta holka, co tenkrát.
Připadám si maličká. Pamatuju, jak mě tudy vozila máma.
Po škole jsme rády vyrážely na projížďky.
Usínaly jsme u toho.
Po škole jsme byly unavené.
V mámině stařičkém autíčku.
Po těch letech si myslím, že máme spoustu společného.
Její životní příběh a příběh její rodiny
se velmi podobá tomu mému.
Vlivy a cíle se liší, ale v mnoha věcech je to podobné.
Když jsem ji lépe poznal, bylo pro mě zajímavé vidět,
jakou ženou vlastně je.
Nemyslím vzhled nebo jak ji vnímají lidi,
nemyslím to, co má teď, ani naši rodinu, ale to, co bylo předtím.
Teď jsem si vzpomněla na jednu písničku.
Na tu, co jsme ve škole zpívali Panně Marii.
Jitřní hvězda,
večerní záře,
důvod naší naděje,
Marie Nazaretská.
JACA ŠPANĚLSKO
- Je to tak dávno. - Tudy jsme chodívaly do školy.
A na balet a zpátky.
Tam jsou jeleni. Podíváme se?
Jedna z věcí, která mi hodně chybí,
je příroda v Jace.
Řeka, ke které jsme chodívaly s mámou.
Odpoledne, kdy jsme venku psaly úkoly,
jedly chleby a sbíraly ostružiny do marmelády.
V neděli jsme chodívaly pro mléko na pudink.
Je tu tolik pylu.
- Jo. - Jako tenkrát, co?
Panebože.
Kolik let jsme strávily procházkami kolem citadely!
Nebyla jsem tu devět let, ale…
připadá mi to jako včera.
- Že jo? - Jo.
Je to trochu šok.
Život v Jace byl krásný.
Obklopovala mě láska a příroda.
Podívej, tamhle jsou ty domečky, co se ti líbily.
Můj vysněný dům.
„Tady budu žít, až vyrostu.
Ten dům si koupím.“
Jo, o tom domě jsi snila.
Hele, jelínci.
- Vyplašily jsme je. - Koloušci.
- Jdeme na oběd? - Jo.
- Mám hlad. - Paráda.
Georgino!
Krásko!
Všichni vytáhli mobily.
Takové pozdvižení jsem nečekala.
Moc jsem tomu nerozuměla, protože si připadám pořád stejná.
- Znám tě od malička. - Jo.
Koneckonců oni jsou pořád stejní a já taky.
Překvapilo mě to.
Hodně se to tu změnilo, co?
- Tady jsme kupovaly spousty hraček. - Jo.
- Diego! - Jak se máš?
- Skvěle. - Dobře.
Ten je ze třídy.
Hele, Mario, ten je taky ze třídy.
- Kde je? - Tam.
- Ahoj, Mario. - Jak se máš?
- Je to pořád hračkářství? - Ne.
- Ráda jsem tě viděla. - Opatruj se.
Koupím si los. Tady jsem je vždycky kupovala.
Ráda sázím, protože věřím, že jednou vyhraju.
To mě budeš fotit celý den?
V životě bych v Jace nečekala paparazzi.
Páni!
Už tu neprodávají sladkosti!
- Jo, změnili to. - Tohle jsou sladkosti, ne?
Dobrý den.
- Tolik vzpomínek! - Jako malé jsme si tu kupovaly sladkosti.
- Aha! - Něco si koupím.
Chodila jsem sem i s pěti centy.
Pět centů? Gumový medvídek. Jen pro mě.
Za pět centů byla žvýkačka.
Nakoupím tu na narozeniny dětí.
Připadám si jako malá holka. Chci koupit všechno, co vidím.
Sladkostí jsem se zatím vzdát nedokázala. A asi to nedokážu nikdy.
Bývala jsem na sladkostech celkem závislá.
Jako dítě jsem po nich úplně šílela.
Ale postupem času je jím čím dál méně.
Protože…
Začíná to být vidět. Stárnu.
Moje děti jsou na sladkosti taky vysazené.
- Tak jak velká je škoda? - Bude to 95 euro, prosím.
Ne, to je pro vás.
Dobrý den!
Georgino, jsi ráda, že jsi zpátky?
Moc.
Mami, celá Jaca je na nohou.
Místní úplně šílí.
GRILBAR BIARRITZ
Dobrý den.
- Jak se máte? - Výborně.
- Ano. - Dobře.
- Tady se nic nezměnilo, jak vidíte. - Ano.
Biarritz je restaurace, kterou jsme si v době mého dětství nemohli dovolit.
Snila jsem, že si tam zajdu.
Tolik vzpomínek!
Potřebuju si sednout.
Takové horko!
Dojalo mě,
když jsme se vrátila do Jacy a mohla se tam jít najíst.
Je to důkaz, že život se prostě mění.
Víš, že jsme tu jako děti nikdy nebyly?
Ano.
Ale myslím, že jsem tu několikrát byla s baletem.
- Já taky. - Na konci roku.
Ale tohle byla samozřejmě dobrá restaurace.
- Ano. - A my na to neměli.
Dřív jsem nahlížela dovnitř oknem, a teď si tu užívám oběd se sestrou.
Jsem šťastná.
Ale víš co,
teď chodím jen do těch nejvyhlášenějších restaurací
a chybí mi, jak nás máma jako děti brávala na sendviče.
Chodili jsme na krásné výlety.
Jako malá jsem byla líná.
Byla jsem maličká a máma nás brávala do hor…
Jo.
Ráda bych sem vzala mámu s tátou.
Když táta umřel,
všimla jsem si, že se mi změnil život i práce.
Vím, že to dělá on. On je tím světlem.
Ten den, co jsem se dozvěděla, že zemřel,
jsem podepsala svou první smlouvu.
Na práci v modelingu.
A…
Měla jsem plán na své narozeniny.
Že s dětmi, mámou a ségrou strávím den v Turíně.
Cris měl zápas.
Ale musela jsem do Argentiny na tátův pohřeb.
Byly to zvláštní narozeniny. Nikdy by mě to nenapadlo.
Ale vím, že se to stalo proto, že se mnou táta chtěl tak či onak strávit narozeniny.
Tou dobou už dlouho ležel v nemocnici.
Ale já věřím, že…
Cítím jeho přítomnost. Vím, že je se mnou. Mluvím s ním, modlím se k němu.
Cítím, že je pořád se mnou, jako když jsem byla malá.
I když jsme spolu nestrávili tolik času, kolik bychom chtěli,
je pořád se mnou.
Byla jsem jeho holčička.
Nejoblíbenější ne, rodiče podle mě oblíbence nemívají.
Aspoň on žádného neměl. Ale povahově jsme si byli strašně podobní.
Jo.
Myslela jsem, že když se vrátím do Jacy,
budu mnohem šťastnější. Ale jsme spíš smutná.
Naše nejhezčí vzpomínka je asi…
- Pro mě balet. - …taneční akademie.
- Taneční akademie. - Škola.
Pro mě teda ne.
Když jsme začínaly ve čtvrt na deset
a přišly si pro mě jeptišky…
Se školou jsi dělala strašný povyk.
Nikdy jsem nestihla první hodinu, jak jsem brečela.
- Bylo to drama. - „Mami, nenechávej mě tu!“
Ve škole se mi nelíbilo.
Učily nás jeptišky a já se jich bála.
Připadala jsem si opuštěná.
Máma si myslela, že jsem autistka,
protože jsem ráda byla ve vlastním světě, tak mě dala na balet.
Učitelky jí pak řekly, že autistka rozhodně nejsem.
Ale třeba v parku nebo ve škole jsem mezi ostatní nezapadala.
Možná jsme si prostě jen nerozuměli.
Na Jacu a na to, čím jsme díky…
- Životu tady. - …dětství.
Vzájemně jsme si dodávaly potřebnou sílu.
My dvě.
Jo.
Bez ségry si to neumím představit. Nebylo by to ono.
Myslím, že nás sblížily těžkosti, kterými jsme si prošly.
Navzájem se tolik ochraňujeme, protože jsme zažily těžké chvíle.
TANEČNÍ AKADEMIE SUSANY ARY MARRACO
Propnout, poslouchejte hudbu…
Ruka, druhá pozice…
Dva, tři, čtyři…
Soutenu. Pět, šest…
Tendu a k sobě a soutenu.
Jak se máš, Susano?
- Jak se máš? - Výborně.
- Taková doba. - Ano.
Učila jsem Georginu balet
od jejích tří čtyř let do 16, kdy toho nechala.
Pamatuješ, jak jsi byla maličká a dělali jsme Labutí jezero
a byli jsme převlečení za labutě?
- Mé první představení. - Byli jsme v půlkruhu
a tys měla takovýhle krk.
Vypadala nádherně.
Měla krček takhle vytažený nahoru.
Říkala jsem si: „To se podívejme.
Jsou jí čtyři nebo pět
a stojí tu jako…
jako nějaká primabalerína.“
Naučila jsi nás disciplíně, schopnosti přinést oběť,
pracovitosti, píli, kamarádství…
Byli jsme rodina. Pro mě to nebyl jen tanec. Byl to…
můj druhý domov, moje rodina, moje motivace.
Trávila jsi tu celé hodiny.
A to i když jsi zrovna neměla lekci.
- To ano. - Zůstávala jsi tu
a podle potřeby jsi mi pomáhala s malými dětmi.
Pamatuju si jeden rozhovor.
Bylo ti asi 14 nebo 15.
Zeptala jsem se: „Chceš být tanečnicí?“
A ty na to: „Tanečnicí nebo modelkou.“
V dětství si člověk myslí:
„Půjdu do Madridu a budu si vydělávat jako modelka.“
Jenže takový život není.
Opravdu se ti změnil život.
- Strašně. - Mám z toho radost.
Vidím, že si plní sny.
Věděla jsem, že moje budoucnost…
Že mě čeká dobrý osud.
Že budu mít dobrou budoucnost.
A cítila jsem, že budu mít rodinu, a tu mám.
Že budu mladá matka.
Připadá mi sebejistá.
Zdá se, že se cítí naplněná.
Žije takový život, jaký chtěla.
Je velmi sebevědomá.
Kohopak to tu máme?
Madam Sara.
- Sara Lores. - Připomínáš tanečnici víc než já.
Moc mě těší vidět ji oblečenou v baletním.
Pamatuju, jak se doma v obýváku pořád chytala za nohy, jak se protahovala…
Tak jsi na chvilku zajela?
A ty pořád tančíš, ne?
- Jasně. - Jsi šťastlivec.
Jsem baletka. Pracuju pro Národní taneční společnost.
Nic moc jiného než tanec jsem v životě nedělala.
- Jdeme tančit? - Jasně.
- Jak chceš. - Fajn.
Ale nejdřív se rozcvičíme. Jsem strašně zatuhlá.
Pamatuješ, jak jsme byly v obchodě a já si pořád stěžovala na vlasy?
Štvalo tě to, tak jsi poklepla jednomu pánovi na rameno
a řekla jsi: „Promiňte, pane, má kamarádka strašné vlasy?“
A on odpověděl: „Proboha ne. To mě ani nenapadlo.“
A ty na to: „Vidíš? Tak dej pokoj.“
Jako malá byla Georgina podobná jako dnes.
Nezbedná, zábavná,
ale taky plná lásky a života.
Pořád jsi tančila. Tady, doma…
Celý den jsi protančila v obýváku. Pamatuješ?
Jednu chvíli jsem byla baletem posedlá.
Ale nepřipadala jsem si v něm dost dobrá. Jinak bych pokračovala.
Nebo se o to aspoň pokoušela.
Měla na to hlavu, byla hodně pracovitá a zarputilá,
což je taky důležité.
A taky finančně to bylo trochu…
drahé, chápete?
Člověk roste, pořád nové baletní špičky, soutěže…
Neměla jsem na to.
A tak než abych to dělala polovičatě, nechala jsem toho úplně.
Tanec je disciplína, oběť,
tvrdá dřina, přátelství, pospolitost.
Musím říct, že jsem často měla pocit, že mi toho hodně chybí.
Častokrát jsem se cítila osamělá.
A to všechno mě formovalo.
Teď mám pocit, že jsem tím, kým jsem, díky tanci a dětství.
Její tělo si to pamatuje. Má to uvnitř. Všechno, co se naučila jako malá.
A je vidět, jak se jí vrací ten výraz, který měla jako dítě.
Jako malá tančila velmi procítěně a s obrovským soustředěním.
Ahoj.
Jak se daří?
- Taková doba! - Moje druhá máma.
Jak říká Gio, jsem jako její druhá máma.
Trávila u nás doma spoustu času a užily jsme si krásné chvíle.
- Jak se máš? - Dobře.
- Něco pro tebe mám. - Vážně?
Podívej.
No teda!
- Krása. - Koukej.
- Bylas tak malá. - Bože.
- Hele. Pamatuješ si to? - Jo.
- Ty prázdniny na pláži. - Tolik vzpomínek!
Dobře.
- Koukej, jak jsi byla malá. - Jo.
Přijela jsem do Jacy a je to, jako by se nic nezměnilo.
Je to tak zvláštní. Byla jsem na citadele
a jako by nic z toho, co se mi po odchodu odsud stalo, neexistovalo.
GRAUS ŠPANĚLSKO
Když mi bylo 18, chtěla jsem se přestěhovat do Madridu.
Jenže jsem na to neměla.
Ale nechtěla jsem zůstat doma a litovat se.
A tak jsem šla na pracovní pohovor do městečka
asi dvě hodiny od Jacy. Zjevila jsem se ve vísce s 200 obyvateli.
Byla to vlastně jedna dlouhá ulice a na konci stál hotel,
kde jsem měla pohovor.
Bydlela jsem tam.
- Nalevo. To si pamatuju. - Jo.
Kolem jezdily náklaďáky a lidi do práce. A já byla sama.
Bože můj, vždycky jsi byla tak statečná, už od dětství.
V noci jsem se vždycky bála jít sama domů, protože tam na mě nikdo nečekal.
Když nedorazím, kdo o tom bude vědět?
A tak jsem každou noc volala mámě nebo ségře.
Když je to nevzbudilo, volala jsem, dokud to nezvedly.
A dělaly mi společnost.
- Bar je pořád stejný. - Je zavřeno.
Jo.
Je to pořád stejné.
Taková škoda.
Paní se vůbec nezměnila.
- Paní Consuelo. - Georgino.
- Nečekala jsem vás tu. - Řekli mi, že jsi v Grausu.
- Vůbec jste se nezměnila. - Vypadáš úžasně.
Chcete dovnitř? Mám klíče.
Je zavřeno kvůli koronaviru.
Taková škoda. Otevíráme ve čtvrtek.
- Výborně. - Sluší vám to.
No…
to spíš vám to sluší.
- Ano. - Opravdu.
- Byla jsi pro nás jako člen rodiny. - Já vím.
Spoustu jste mě toho naučila.
To nebylo třeba. Byla jsi velmi chytrá.
Všechno jsi hned pochopila. Učení nebylo třeba.
Moc jsem chtěla pracovat.
Jednou jsem jela do Madridu,
abych ji pozdravila v obchodě u Gucciho.
Měli jsme na ni krásné vzpomínky a nechtěli jsme je ztratit.
Byla jste úplně všude.
Nechápala jsem jak to, že jste všude přede mnou.
Něco jsem dělala a viděla, jak v dálce na někoho dohlížíte.
Otočím se a vidím vás. „Kde se tu vzala?“
Byla jsem tu během sezóny lanýžů, kdy sem chodily davy lidí.
- Lovci, lyžaři… - Na cestě do střediska Baqueira Beret.
Jedna paní jela s manželem na lyže,
viděla mě tu pracovat
a tenkrát jsem se rozhodla, že se přestěhuju do Madridu.
Viděla, jak dobře pracuju, a řekla mi: „Pojeď se mnou do Madridu.“
To mě nepřekvapuje, protože ty jsi opravdu šikovná.
A bylo rozhodnuto.
Sedla jsem na autobus… Teda…
Na osm autobusů až do Madridu.
Na nádraží Avenida de América jsem se ztratila.
Odešla jsem, ocitla se zpátky, brečela jsem.
Ptala jsem se: „Mám jít tudy?“ „Jo, jdi rovně.“
Nechala jsem životopis ve firmě Inditex na bulváru La Castellana.
Vrátila jsem se na Avenida de América a přes noc jsem jela autobusem a spala.
Přijela jsem v neděli v devět ráno. Šla jsem domů, osprchovala se.
V poledne už jsem musela být v práci.
Měla jsem hroznou radost.
Volala jsem ségře: „Mám z toho dobrý pocit.
Určitě se mi ozvou.“
Naučila jsem se dělat věci dobře napoprvé.
Pak je není potřeba předělávat.
Práce je tak snazší a rychlejší.
- To je pravda. - Dělej věci dobře, nebo vůbec.
Nepracuj polovičatě, zabere to víc času.
Cristiano Ronaldo měl velké štěstí.
Měl velké štěstí,
že Georginu zaujal.
Je krásné otevřít ti dveře hotelu, i když je dnes zavřeno.
Taky mě to moc těší.
- Dobrý den! - Nashle!
Tudy jsem chodívala sama.
Každou noc ve dvě ráno nebo v půl šesté, když hotel otevíral.
A kolem jezdily kamiony.
Podívej, tamhle je řeznictví, kde jsem si kupovala klobásky longanizas.
Dobrota!
To bylo moje řeznictví.
Dobrý den.
Vítejte.
Děkujeme.
Chodila jsem sem nakupovat ráno a večer.
Dělali jste mi společnost. Byla jsem tu klidně hodinu.
Pozorovala jsem stařenky při nákupu. Neměla jsem tu přátele.
Pamatuju si na secallonu.
Učili jste mě: „Tohle je secallona, tohle longaniza,
tohle fuet…“
- Všechny máme, jestli… - Můžete je ochutnat.
- Chcete? - Ano.
Skvělý.
- Která je secallona? - Tahle.
- Tahle? - Ano.
Tahle je s plísní.
- Může být i bez. - Ta mi chutnala.
Bez plísně. Ano, vzpomínám si.
Vynikající.
- Rozhodně nejlepší… - Sbíhají se mi sliny.
Můžete je dát dětem na chleba.
- Zbožňujou španělskou šunku. - Jistě.
- Ano. - Prostě celí Španělé.
To ano.
Tys milovala uzeniny od dětství.
Protože mi je táta pořád kupoval.
Mám hodně rychlé spalování a musím to zaklepat, ale snad se to nezmění.
Jím totiž strašně ráda.
Jídlo mě spojuje s lidmi.
- Chci všechnu tu secallonu bez plísně. - Všechnu?
Dobře, uděláme to takhle.
Tohle je do Itálie, tohle do Španělska.
Ještě dvě…
A pro Sofi.
- Ještě čtyři. - Čtyři.
ITÁLIE MADRID
- Nevadilo by vám se s námi vyfotit? - Jasně, pojďme.
Teď už jsem na to zvyklá
a vyhledávám klidná místa, kde můžu být nerušeně.
Kde se na mě lidi nevrhají. Davům se snažím vyhýbat.
Ahoj, holka.
- Autogram, Gio? - Jo, kam?
Třeba na helmu?
Chápu lidi, kteří za mnou chtějí zajít,
pozdravit mě, poznat mě a říct: „Máme tě rádi, Georgino.“
Nebo: „Georgino, fotku prosím.“
Chápu to.
Ale zároveň někdy prostě nemám chuť se fotit,
protože třeba nevypadám nejlíp nebo nejsem v náladě.
Ahoj, zlato.
Koukej.
Nakupuju longanizu v Grausu.
V městečku, kde jsem pracovala. Zašla jsem za paní Consuelo
a teď jdeme do kostela.
Máš za sebou davy lidí.
Cože?
Máš za sebou davy lidí.
Jako bych byla prezidentka.
Dvojčata to nadchlo. Prý: „Takhle to má jenom prezident!“
Jasně.
Nemyslím, že jsem slavná.
Ale je pravda, že když vyjdu na ulici,
lidi se chovají tak, že si připadám známá.
Dobře, zlato. Už jsi jedl?
Ne, najím se teď.
Budeš obědvat doma?
Tady, podívej.
- Úplně sám. - Pěkný.
Ve svém živlu.
- Jasně. - Paráda.
- A co si dáš? - Dobře, zlato.
To kuřátko, co ti chutná.
To ti závidím!
Mňam.
Cristiano je úžasný.
Je to úplně normální chlap.
Je obyčejnější
než obyčejní lidi.
Neskutečný.
- Dobře, zlato. - Dobře.
- Líbám tě. Zatím pa. - Ahoj.
BAZILIKA LA PEÑA
- Dobrý den. - Dobrý.
- Jak je? - Výborně.
- Jste krásná. - Díky.
V Grausu jsem neměla přátele
a mezi pátou a osmou večer jsem sedávala doma.
Cítila jsem se strašně osamělá.
„Co se dá v Grausu dělat? Fajn, půjdu do kostela.“
Chodívala jsem poslouchat, jak jeptišky odříkávají růženec a otčenáš,
a pak začala mše.
O volných dnech jsem chodila do kaple. Do baziliky.
Nosila jsem květiny Panně Marii.
Bazilika má takovou sílu…
takovou moc…
Jsem hodně zbožná.
Vždycky jsem cítila Boží ochranu.
Bůh mě vždycky provázel a dával mi sílu bojovat
a poznat, co je pro mě dobré.
Modlívala jsem se k Bohu: „Pomoz mi.“
„Veď mě a ukaž mi cestu k mému osudu.“
Když jsem odešla do Grausu, věděla jsem, že až sestra dodělá střední,
přestěhujeme se spolu do Madridu. A to se stalo.
Díkybohu se mi ozvali čtyři dny po odevzdání životopisu.
Ségra odmaturovala a já odjela do Madridu měsíc před ní.
MADRID ŠPANĚLSKO
Když jsem přijela do Madridu, byla to hrůza.
Hledala jsem levný pronájem. Za tři sta euro.
A skončila jsem v bytě na Avenida de América.
Pak jsem zjistila, že to býval sklad.
V zimě tam mrzlo a v létě tam bylo strašné vedro.
Měla jsem sousedku paní Carmen.
Ve dne jsem pracovala v Massimo Dutti.
Bydlela jsem tak daleko, že jsem dojížděla pět hodin hromadnou dopravou.
Některé pátky
a některé soboty jsem dělala servírku
v jednom malém baru.
Jednou v neděli jsem přišla domů. Pracovala jsem totiž i v noci.
Ve čtvrtek ve dne i v noci, v pátek ve dne i v noci,
v sobotu ve dne i v noci
a celou neděli v Massimo Dutti.
Přišla jsem domů, brečela jsem, bylo mi špatně.
Zaklepala jsem na ni a říkám: „Carmen, prosím, bydlím vedle.
Neudělala byste mi rýži a smažená vejce?“
A ona: „No jistě, drahoušku.“
A od té doby
pro mě byla moc důležitým člověkem.
Byla na mě strašně hodná.
Když je člověk hodný, život mu staví do cesty další hodné lidi.
Proto nikdy nezapomenu, odkud jsem vzešla, a snažím se ostatním pomáhat, jak můžu.
MADRID, ŠPANĚLSKO – RODINNÉ SÍDLO
Dobrý den.
Jak se máte?
Balím dárky pro děti.
Strašně se těší. Včera jsme jim o tom řekli.
Že přijedu?
- Jak se mají? - Strašně se těší. Opravdu moc.
Jedu do Nuevo Futuro.
To je organizace pro děti, které…
Pocházejí z dysfunkčních rodin a stará se o ně stát.
- Mí kmotřenci. - Nepotřebujete pomoct?
- Nepotřebuju, už na tom dělám. - Výborně, díky.
- Dobře, nashle. - Nashle.
Miláčku, jedu do bytu Nuevo Futuro.
Budeš připravený tak za 20 nebo 30 minut?
Překvapíme je tím, že jim zavoláš, jo?
Podle zaměstnanců se už strašně těší.
Líbám tě. Zatím pa.
Vždycky se mě ptají: „A kdy přijde Cristiano?“
Všechny děti tam mají jeho plakáty. Chtějí být jako on, hrát fotbal.
Zbožňujou jeho boty, zbožňujou jeho.
Pořád se mě ptají, kdy přijde.
A já vždycky řeknu: „Příště.“ Už mi to bylo blbý.
Pak mě napadlo, že díky dnešním technologiím
přece není problém uspořádat s ním videohovor.
Ahoj.
- Ahoj! - Ahoj.
Jak je? Ty jsi ale vyrostla!
Kolik jí bylo, když jsem přišla prvně?
Tři. Viď, Angie?
- Tři? - Kolik ti bylo?
- Teď je ti šest, nebo sedm? - Šest.
Šest.
Ty jsi veliká!
- Používáte ty hračky z Vánoc? - Jo!
A ty parfémy?
- Ty taky. - Ty taky?
Jdeme za krásnými sourozenci.
- No teda! - Cristiano.
- Jo. - A Messi.
Hele.
- Krása. - To jsem dělal.
To jsi dělal sám?
- Vážně? - Hele, to je máma.
Ta je krásná.
Jednoho dne jsem začala být zvědavá, jak takový byt vypadá.
Jak vypadá byt pro děti v péči státu, o které se stará tahle organizace?
Děti mě tu krásně přivítaly a ukázaly mi svoje pokoje.
Vyprávěly mi svoje příběhy.
Ukaž. To je pravý diamant?
Ne.
Slibuju, že příště ti přinesu náhrdelníky,
které se dávají k princeznovským botám, co kupuju svým dcerám.
Platí?
Ty máš dcery?
- Ano, dvě holky a dva kluky. - Jak se jmenují?
Nejmladší je Alana.
Eva je ta starší.
Prostřední kluk je Mateo a nejstarší je Cris.
- Cris? - Cristiano, po tátovi.
Tady bydlí nejstarší holky.
Martina, Míriam…
- Ty už tu nejsi? - Ne.
Už jsi v bytě pro dospěláky? Super. To je někde u Ventas, ne?
Já bydlela na druhé straně. U Guindalery.
- Někdy jsem chodila pěšky… - A co jsi dělala?
Prodávala jsem oblečení v obchodě.
- Ve kterém? - U Gucciho.
Nejde jenom o to, že jim kupuju dárky…
Že dávám peníze. Ne.
Člověk tam musí zajít, musí jim věnovat svůj čas,
dát jim pocit, že je někdo podporuje, že nejsou sami.
- Kde jsou ostatní? - Tam.
Pojďte!
Na každém je napsané jméno.
Tenhle je pro Britany.
Přinesla mi boty od Nike!
- To je od nás všech. - Vážně?
Nejdřív přečti tohle. Tohle.
- Tohle? - Tohle.
Tak ukaž.
„Georgino, jsi člověk s velkým srdcem.“
Na, přečti to ty.
Přečti mi to.
„Georgino, jsi člověk s velkým srdcem.
Kéž by na světě bylo víc lidí jako ty.
Jsi upřímná, laskavá a skvělá matka. Doufám, že na mě nikdy nezapomeneš.“
Nikdy na tebe nezapomenu.
Ukažte…
Jsem dojatá, když je vidím.
A když si na ně vzpomenu, taky se pokaždé dojmu.
Jsou to báječné děti.
A jsou strašně vděčné.
Vždycky mě překvapí, jak málo jim stačí dát
a jak krásné věci pak říkají.
Věci, které by dospělí, kteří jsou zkušenější a kterým se daří líp,
nikdy neřekli. Chápete?
Tak, Kevine, přečti ten svůj.
„Zbožňuju tě, Georgino.
Kevin.
Mám tě rád, Georgino.
Řekni to Cristianovi Ronaldovi. Mám tě moc rád, Georgino.
A díky za ty boty, Georgino.
Víš, že tě mám moc rád.
Ještě nikdy jsem ti to neřekl, Georgino.
Mám tě moc rád.“
Už jsi mi to řekl.
Říkáš mi to vždycky, když se vidíme.
S velkou láskou jsem pro vás připravila ještě jedno překvapení.
Ahoj.
- Ahoj. - Ahoj. Páni, Cristiano!
Jak se máte?
- Ahoj. - Kevine!
- Jde všechno dobře? - Jo!
Jenom jsem vás chtěl pozdravit a na dálku vás obejmout
a říct vám, že jednoho dne přijdu na návštěvu s Gio. To bych moc rád.
Super!
Tak se pořádně učte a dělejte věci dobře, platí?
Platí.
Všechny vás líbám a brzo se uvidíme, platí?
- Platí. - Děkujeme!
- Děkujeme. - Líbám vás.
- Ahoj. - Ahoj.
Líbám tě.
- Zlato, ještě ti zavolám. - Dobře. Ahoj.
Byli z toho úplně vedle.
Pobavilo mě,
když Cristiano řekl: „Zlato, ještě zavolám.“
A všichni na to: „Óóó!“
- Líbilo se vám to překvapení? - A že to bylo překvapení!
To jste nečekali, co? Nečekali jste to, co?
Kevine!
Vždyť je to tvůj nejoblíbenější fotbalista!
- Nejoblíbenější? - Jo.
Paráda.
- Všechny vás líbám, už musím. - Díky!
Je důležité nezapomenout, odkud jsem vzešla a kdo jsem.
Člověka nakonec vždycky utváří to, čím si prošel.
A díky svojí „popularitě“ a tomu, že jsem vidět,
můžu pomáhat spoustě organizací
a lidem, kteří to potřebují.
Mám vás moc ráda, víte to? Jste miláčci.
- Příště přiveď Cristiana. - Dobře. Přivedu.
MARBELLA ŠPANĚLSKO
- Fotku, tady! - Jak se daří?
Výborně. Jsem ráda, že tu s vámi jsem.
Dostanu cenu, budu veřejně mluvit na pódiu… Jsem trochu nervózní.
Podlamují se mi kolena.
Ocenění Starlite za rok 2021 získává Georgina Rodríguez!
Moc děkuji. Je mi ctí převzít cenu za solidaritu.
Dál budu pomáhat, jak jen to půjde.
Dělat to, co je správné.
Ve fotbale se věci mění lusknutím prstu.
Musíte být připravení na vše.
Ty roky v Turíně byly nádherné.
To město mě toho spoustu naučilo.
Byl to nezapomenutelný zážitek.
Překlad titulků: Kristýna Wanková