NETFLIX REALITY TV
MONAKO MONACKÉ KNÍŽECTVÍ
To je krása.
Cris povídá: „Gio, loď je v Monaku.
Jestli chceš, můžeš na ni o víkendu vzít děti.
Vezmi kamarády.“
A já na to: „Dobře. Fajn.“
A tak jsem ve čtvrtek asi v jednu ráno rozeslala zprávu,
skupině Zlatíček: „Lidi, máte chuť vyvést šílenost?“
Byli do toho tak nadšení, že tam dorazili dřív než já.
To je fakt síla, dostat o půlnoci
zprávu na WhatsApp: „Co nějaká šílenost? Monako?“
A já hned: „No jasně! Monako dneska, zítra i pozítří!“
Já ho můžu mít pořád.
Se ségrou musíš mít pořád sbaleno.
- Nikdy nevíš… - Zaváháš a prošvihneš párty.
- To je fakt. - Jo.
Tým Zlatíček je pro každou špatnost.
My jsme stálé členky.
Mamen a Elena, ty jsem ségře představila já.
Sofía.
Ta se ségrou pracovala. Iván taky.
Georgi už s Crisem na Formuli 1 byla,
- nebo ne? - Jo.
Byli tu loni, s Hamiltonem. Je Crisův kamarád.
Byli u Mercedesu.
Ale vy všichni jste tu poprvé?
Jasně, zlatíčko, taková příležitost se naskytne jednou za život.
S Georginou nikdy nevíte.
Nikdy nevíte, kde se probudíte
a kde strávíte příští den.
- Tady je vosa. - Cože?
Na té tašce je včela.
- Píchla tě? - Ne.
Monacké včely jsou hodně šik.
Sakra, jdou přímo na zlato.
Na jachtě je nejlepší to,
že už je tam všechno připravené, je jako druhý domov.
Nemusím řešit…
Ani si nemusím balit, všechno tam mám.
Kdopak to jde!
Mateo!
Miláčkové!
Princátko!
- Ahoj! - Jak to jde?
Ahoj, zlatíčko.
- Ahoj, zlato. - Drahoušku!
Ahoj, miláčku. Broučku.
Jak se máte, zlatíčka?
Tady je moje maličká!
Jak je, Crisi?
Jak se máš?
- Mateo? - Co cesta?
- Co cesta, zlatíčko? - Super.
- Sluší ti to. - Dobře.
- Mateo. - Alano.
Moje neteře a synovci jsou pro mě vším.
Jsou to nejlepší, co mám. Jen je vidím a jsem v sedmém nebi.
Líbí se ti ta „kvítička“?
- Krásná „kvítička“. - Mně se nelíbí.
- Hele… - Je tam miminko.
- Kde? - Moment, ukaž mi ty nehty.
Kde je miminko?
Ukaž ty nehty.
Tak když už Alana začala o miminku…
- Je tam miminko. - Co?
Jsem těhotná.
Ne!
Cože?
- Jsme těhotní. - No tohle…
O Ivině těhotenství jsem věděla, hned jak to zjistila.
Takže jsem byla taková divačka. Chtěla jsem vidět reakce ostatních,
ale nebyla jsem připravená, protože jsem netušila, že to řekne.
Ale věděla jsem to.
Teta Ivi má v bříšku miminko.
- To je úžasné! - Ano!
Jsem úplně dojatá.
To ano, zlato.
- Gratuluju ti. - Děkuju.
Zlatíčka už byla celá nadšená z toho, že jsou v Monaku,
po dlouhé noci…
A do toho takové oznámení.
Nevím, co to bude za pohlaví.
- Ukaž ruce. - Co myslíš?
- Je to holka. - Holčička?
Řeknete: „Ukaž ruce.“ A když je to takhle,
tak podle mojí zkušenosti to bude kluk, a když takhle, bude to holka.
A ségra udělala tohle.
A tak říkám: „Podíváme se.“
Je to holka.
A provedla jsem georgiologický test.
Je to těžké.
- Ne, to je ta kopačka… - Crisova kopačka.
- Je to rovné. - Rovné.
Vidíš? Holčička.
Je to holka!
Tohle funguje.
Je to georgiologie.
Georgiologie existuje a funguje. Je to holka.
Budu mít neteř.
Jsem do tebe blázen…
Hned jak jsme slyšeli, že je Ivi těhotná,
pustili jsme si muziku.
Jen tak na oslavu. A moje dcery slaví tancem.
Jde o to, že Georgi každému z nás říká „zlatíčko“.
- Říká „zlatíčko“. - Je kouzelná.
„Zlatíčko, jak se máš?“
Všem nám říká „zlatíčko“ a je to tak láskyplné a hezké,
že si teď říkáme „zlatíčka“.
Nemůžu uvěřit, kolik už uběhlo let.
A kolik uběhlo hodin v autobuse do práce.
Jaký autobus? Kdy to bylo?
Když jsem přijela do Madridu a potkala Ivána.
Mělas spoustu času.
- Brečívala jsi ve vlaku. - To jo, a jak.
V Madridu jsem se ztrácela. Hrůza.
První, koho jsem v Madrid poznala, byl Ivancico.
V práci v Massimo Dutti.
Studoval a dělal tam se mnou prodavače.
A když se rozhodl z obchodu odejít, byla jsem strašně smutná.
Co se stalo v tom metru?
- Ticho. - Spolklas prd.
Neříkej to.
- Dělej! - Povídej!
Byly jsme na eskalátoru v metru a najednou…
- Ona to musí říct. - Já jsem…
Byly jsme v Madridu nové a nevěděly, jací jsou tam lidi.
Byl tam starší muž,
před ségrou, já byla vzadu.
- Tady měl zadek a já tady obličej. - A on…
Ne, to ne, spíš to bylo takhle…
- Bylo to mohutný. - A ségra…
Její vlasy…
Byla jsem v šoku.
A ten pán se otočil a začal nás probodávat pohledem.
Jako byste to byly vy!
„Pane, zašpuntujte si ten zadek!“
To bylo něco!
Lidi si asi myslí, že je strašně vážná
nebo že je pozérka, ale je to úplně normální holka.
Ráda jí, ráda se směje, ráda… co já vím,
ráda se baví, klábosí, jen tak se poflakuje.
Moc o tom nemluvíme, ale lidi se pořád ptají:
„Jaká je Georgina ve skutečnosti?
Změnila se?“ A já říkám: „Je pořád stejná.“
Mám z toho husí kůži.
- Je to tak, je pořád stejná. - To jo.
Opravdové štěstí jí přináší rodina. Když může trávit čas s rodinou a přáteli.
Je to ten typ člověka, který své přátele bere jako druhou rodinu.
Je fakt, že u veřejně známých osobností
si každý myslí, že má…
- Právo… - …právo na názor.
Ať si mají názor. Ale oni myslí, že tě znají, a přitom neznají.
- Jasně. - Že o tobě všechno vědí. To mě udivuje.
Jako by o nás věděli víc než my sami.
Jasně, ve skutečnosti toho zase tolik nevědí,
protože já osobně se neotevírám úplně.
- Jo. - Přesně.
Ze začátku to bylo těžké.
Rozčilovalo mě, že nemám, jak na to reagovat.
Takové to: „Lidi se o mně baví a já k tomu chci říct svoje!“
To by bylo fér, ne?
Ale…
tak to nejde, protože fámy může šířit kdokoli
a já je nemůžu celý život jenom vyvracet.
Tak to nechávám být a je to.
Ale na druhou stranu musím uznat, že mě lidi moc nekritizují.
Pamatuju si, jak se v jednu chvíli psalo, že jsi těhotná.
Měli jsme spolu sraz v Madridu a já říkám: „Myslel jsem, že budeš těhotná.“
To moje sloní těhotenství!
- Čtyři roky? - Jo.
Když mě máte rádi vy, mi nejbližší lidé,
tak zbytek je fuk.
Gio je zábavná,
velkorysá,
kultivovaná, zdvořilá,
miluje svou rodinu
a je to opravdu oddaná kamarádka.
Pamatuju, jak jsem jednou po zápase odcházela ze stadionu Bernabéu.
Všichni na mě po zápase křičeli: „Georgino, fotku!“
Já přecházím ulici
a kolem jde taková hodně neomalená holka s litrem piva v ruce.
„Co všichni s tou Georginou máte?
Ještě před chvílí prodávala kabelky!“
Chtěla jsem jí říct:
„Ale, holka,
dřív jsem je prodávala a teď si je kupuju.
Smiř se s tím.“
Kamarádit s Georginou je super.
Je jako normální kamarádka, pořád stejná,
ale má možnosti, které ostatní nemají.
Je to kámoška s nadpřirozenou mocí.
- Ahoj, zlatíčka. - Tak…
- Dobré ráno. - Dobré ráno. Jak to jde?
Udělala jsem kafe tak, jak ho mám ráda. Jak ho piju já.
A tobě espresso s kapkou mléka.
Božínku, ty vypadáš po probuzení takhle?
- To mluvíš o nás? - Ne!
Panebože!
- Spalo se mi příšerně. - Fakt?
Co ti chybí? Udělala jsem to podle sebe.
Instantní kafe, horká voda a studené ovesné mléko.
Paráda.
- Chcete ho ohřát? - Ne.
Vykoupu děti, dám si sprchu a půjdeme do boxů Ferrari.
Jsem pozvaná na oběd k Johnovi, majiteli Ferrari.
- Té stáje Ferrari? - Život na úrovni.
Mě už nic nepřekvapí.
Netuším, co to je za chlápka.
Takže…
Vlastně je mi fuk, jestli se s ním setká. Nebudu lhát.
- Jde jen Júnior. Sofi, půjdeš taky? - Jo.
Uděláme pár fotek, projdeme si to tam… Popřejeme Ferrari hodně štěstí.
- Přineseme jim štěstí. - Dneska fandím Ferrari,
ale jinak miluju Mercedes, kvůli Hamiltonovi.
Jasně. S Hamiltonem jste dobří přátelé, že jo?
To jo. Cris ho má moc rád.
Poprvé jsem tam byla před třemi lety po přehlídce v Cannes.
Cristiano na mě čekal v Monaku
a právě se jel závod Formule 1.
Šli jsme do boxů a pobyli s Hamiltonem.
Prohlédli jsme si auta.
A k tomu ta magická atmosféra, to napětí.
Dobré ráno!
- Dobré ráno! - Ahoj.
Něco pro tebe mám.
- Ale, ale! - Něco od Zlatíček.
- Tak ukažte. - Ale, ale!
Podívej, dárek.
Ale je pro maminku.
Bude se vám líbit, ale…
Co je to?
Dárek!
- Pro tebe? - Ano, broučku.
Pro maminku.
- Ukaž. Otevřu ti to. - Ukaž.
Otevři mi to.
Je vidět, že Mateo umí otevírat dárky.
Ten je na to odborník.
Dárek jako poděkování.
- Pozor, neupusť to. - Dobře.
- A co já? - Už zase ty?
- Je to pro všechny. - Hele!
Náhrdelník, co máma chtěla!
Počkej, neroztrhni ho.
Ten, co jsi sháněla rok a půl.
- Jo, rok a půl. - Budu mu říkat Monako.
Dobrý!
- Celá záříš! - Dneska si ho vezmu.
Zlatíčka mi dala zlatý řetízek,
který jsem sháněla rok a půl.
Ségra ze mě málem zešílela: „Já ho chci!“
Mamen, která pracuje ve šperkařství, říkám: „Pomoz mi ho sehnat.“
Eleně: „Když ho na cestách někde uvidíš, řekni kde.“
Sestra nakonec jeden našla, a tak ho pro mě koupili.
Na další roky v Monaku!
- Jasně! - Jo!
Mléko, prosím.
S takovým náhrdelníkem jste vítaní.
Zase to nepřeháněj, jo, krásko?
Dáreček jako poděkování za Monako.
- Díky, zlatíčko. - Díky, zlatíčka.
Tobě taky kousek patří.
Královny!
Královna monackého moře!
John Elkann vlastní stáj Ferrari.
Je to Cristianův dobrý přítel.
Cristiano ho obdivuje a on obdivuje Cristiana.
Dal nám s Cristianitem možnost ho navštívit
a zažít si to napětí a ty nervy.
Neumíte si představit ten šrumec.
Je to jiný svět.
Úplně…
jiný než svět, ve kterém žijeme.
Moc se mi tam líbilo.
Nebyl tam vůbec nikdo.
Nikdo, jen majitel a jeho tři děti a pak ještě jeden pár.
- Přátelé Johna Elkanna? - Ano, představili nás.
Byla tam kněžna. Je to jeho švagrová. To jsem netušila.
A ten kníže. Jak se jmenuje?
Beatrice Borromeo a…
- Beatrice Borromeo. - A Pierre Casiraghi.
Neřekli nám, že tam budou.
- Je to jeho švagrová. - Švagrová?
Řekl: „Moje žena a moje švagrová.“
Byl tam kníže. A švagrová Johna Elkanna.
Andrea a Pierre Casiraghiovi.
Který je kníže?
- Andrea, nebo… - Jsou to bratři.
- Jsou… - Bratři?
- Andrea a Pierre jsou bratři. - Ale řekl: „Manžel mé švagrové.“
Takže…
Já nevím, kdo to je.
Ptali jsme se, kdo tam bude.
Takže tam byli dvě knížata a manžel kněžny.
Ten je taky kníže.
Ale není jejich bratr. Je to manžel.
Tomu říkám kurva rodokmen.
A já z Jacy nemám o ničem ani páru.
Říkám kněžně: „Nazdárek!“
To je jedno.
Byla jsem tam za exota.
My v kšiltovkách, v tričkách, a oni v oblecích…
A my na ně…
Asi si říkali: „Co to je za pošuky?“
Beatrice, obracím se na tebe a zvu tě k nám na oběd.
- Už jdu. - Mami!
A co objetí? Šup, šup.
Miláčkové moji nádherní.
Hele, podívej.
Táta volá.
Zlato!
Jak se máš?
Dobře. Už jsme zpátky.
Jeli jsme s Crisem a Sofíou do boxů Ferrari.
Jaké to bylo?
Nádhera. Všechno bylo krásné.
Ta nervozita byla hmatatelná. Panebože!
- Jasně. - Ten adrenalin…
- Právě vyjíždějí. - Tati!
- Užil sis to? - Jo.
Teď jsme úplně rozpolcení.
- Vážně? - Tati!
Jak se máte, broučci?
Kdo ti to dal?
Ahoj, krásko.
Dej mi to, mami.
Když nás s Cristianem rozdělí práce, hlavně jeho angažmá v národním týmu,
tak díky technologiím
se mi po něm sice stýská, ale mám pocit, že je mi nablízku.
Voláme si přes FaceTime,
i s dětmi. Během oběda, během večeře.
Koho jsme to viděli?
Viděl jsem Norrise, Leclerca a Sainze.
- A bylo to fajn? - Paráda.
Ten hluk byl úplně…
Ty motory.
- Že jo? - Jo.
Pustíš si ten závod?
Nejdřív se prospím.
Dobře. Tak i tobě přejeme štěstí.
- Hodně štěstí, tati. Pusu. - Díky.
- Líbám tě. - Hodně štěstí.
- Ahoj. - Ahoj.
Její role matky je pro mě extrémně důležitá,
protože máme čtyři děti a ona je pilířem všeho.
Je strašná škoda, že Leclerc startuje z pátého místa.
Já vím. Smůla.
Ještě včera byl první. To je na nic.
- Jedou straně rychle. - Neuvěřitelně.
Vidíš? Na tomhle okruhu se nedá předjíždět.
Když koukáte na Formuli 1 z jachty,
díváte se na obrazovku,
protože auta sviští kolem tak rychle, že nemáte čas
postřehnout, kdo to byl.
Je to neuvěřitelné.
Koukejte na Sainze.
Je rychlý!
- Ano? - Vede si dobře.
Je druhý.
Evi, chceš se tu natáhnout?
Je to strhující zážitek,
ten hluk,
ta rychlost.
Ferrari má druhé místo!
Koukejte! Carlos!
Carlos!
Bravo, Ferrari! Do toho!
Španělsko!
Pak začnou lodě houkat.
Strhující.
Všichni jsou opilí štěstím. Neuvěřitelné.
Je úžasné, co člověku přinese, když si užívá zábavy s přáteli.
Carlos!
TURÍN ITÁLIE
Zlatíčko.
Ahoj, zlatíčko.
- Vidíš mě? - Jak je?
Čistím si kabelky.
Jsou celé ohmatané
a balím si.
Na dovolenou a na akce, co mám potom v Madridu.
Prosím.
Módu miluju už od dětství.
Vždycky jsem si všímala, co má kdo na sobě.
Když jsem přijela do Madridu, pracovala jsem v Massimo Dutti.
Potom u Gucciho.
Začala jsem se o módu víc zajímat, víc jsem jí žila a rozuměla jí.
Dobře. Tak moment.
To krásné šedé sáčko, co sis koupila,
a ty kalhoty…
Myslíš to od Balmaina?
Tohle?
Wifina v tomhle domě je úplně na prd.
Máme tu čtyři routery a ta debilní wifina furt padá.
- Zlatíčko. - Ahoj.
Máme v domě dvacet routerů, a telefon pořád vypadává.
No vážně…
Jsi technologicky prokletá, ať jsi kdekoliv.
Přesně.
Beru si ty šaty, co jsem si koupila v Monaku, ty pistáciově zelené.
Tyhle.
Ukaž.
- Aha, jasně. - Letní a hodně sexy.
Nádhera. Schvaluju.
Poslední dobou si voláme, abychom probraly šatník.
Takové to: „Pamatuješ ty, co jsme koupily bůhvíkde?“
Koukni, jak jdou k té žluté kabelce.
- Jo. - Nádhera.
Miluju Hermès, Gucci, Pradu. Jsou extrémně ženské.
Líbí se ti tahle od Prady?
Ještě mám od Prady její sestřenici.
Ta je s takovým řetízkem.
- Ta se mi líbí víc. - Jo?
Zbožňuju Louis Vuitton, zbožňuju Inditex.
A taky Decathlon.
Miluju Nike.
A Mayoral. Líbí se mi všechny ty značky.
Tvoje první děťátko.
První…
Hermès v mojí sbírce.
Tu mi dal Cris k Vánocům.
Dostalo mě to.
Ale ještě víc mě dostalo, že…
Ta kabelka sama o sobě taky,
ale i s ohledem na to, jak těžko se Hermès shání.
Fajn, teď boty.
Rozhodně si vezmi ty růžové.
- Tyhle? - Ty jsou božské.
K těm si vezmu džíny.
Ty nemůžu upozadit tím, že si k nim vezmu šaty.
Vezmu si je ve všech barvách, co mám.
Miluju kecky. Strašně ráda nosím placaté boty.
Ale miluju i podpatky, kabelky a šaty.
Zrovna jsem si pořídila tyhle.
Od Le Silla.
Mimochodem
v té krabici
byla kartička
od Le Silla a já si všimla, že mě na ni dali.
Hele.
To jsem já.
Páni, to je v Benátkách?
- Nebo v Cannes? Kde? - To je loni v Benátkách.
- Super. - V těch černých šatech.
Ten den jsem se setkala s Almodóvarem.
Mám vlastní styl.
Snažili se můj styl změnit, chtěli, abych nosila…
Jenže když mi to nesedí, nenosím to. Nechci se cítit nejistě.
Zbožňuju ty s vysokým kotníkem,
víš které, Jordan a Dior.
Tyhle?
Jo, ty.
Jenže já je nechci moc nosit. Chci, aby vydržely pro moje děti.
Miluju tenhle look…
Když to vypadá jako kombinéza.
K těm průhledným.
Strašně ráda nosím třeba teplákovku za pět euro
ke svojí úžasné kabelce. Nebo k nádherným keckám.
Ráda to mísím. I se šperky. Ráda nosím šperky k teplákům.
Kdo to nechápe, to nechápe, ale… časem to pochopí.
Teplákovky nosím každý den.
Miluju pohodlí.
V tom ohledu jsem hodně praktická. Chci komfort, abych mohla rychle ven.
Děti mě pokaždé umažou, takže…
A do školy stejně jezdím autem.
Kvůli pohodlí nemůžu moc nosit džíny.
Třeba budu muset jít na houpačky a klouzačky,
klečet tam, sedět v zahradě a tak vůbec…
Dobrý den.
Broučci.
- Ahoj! - Ahoj, Kevine.
Jak se máš?
Být matkou znamená dělat si neustále starosti.
Neustále myslím na jediné, na děti.
Jsou pro mě vším.
Tak jedeme.
Jedeme na jídlo.
Sepíšeme si, co chcete k jídlu, jo?
Jedeme.
Nebreč. Tak, jedeme.
Už jako malá jsem v sobě měla silný mateřský pud.
Pořád jsem si hrála s panenkami Baby Born.
Než jsem šla do školy, nachystala jsem si
všechno v kuchyňce a v kolíbkách.
Po škole jsem je vzala na procházku po našem malém bytě.
Vždycky jsem se o ně skvěle starala.
- V kolik jsi šel spát? - Trochu pozdě.
Slyšela jsem, jak se tam pohybuješ jako hejno myší.
Je velmi starostlivá, ta nejstarostlivější
a nejvřelejší matka.
Milující matka.
A… neustále na děti myslí.
Všechno, co dělá, dělá pro ně.
Strašidelný.
- Pojď, fešáku. - Mami, ty mu nedáš hrneček?
Jasně, že jo.
Cristianito a ti tři menší, Mateo, Alana a Eva,
jsou celý můj svět.
Vždycky jsem o tom snil. Vždycky jsem říkal, že chci velkou rodinu.
- Budeme jíst? - Ano, najíme se.
A pak bude dezertík, když budete hodní.
Už jste se nakrémovali?
- Takhle to otevřeš a natřeš se. - Jo?
Každý den jsem vděčná, že nemusím vstávat v sedm
a vracet se domů v devět jako tolik jiných matek.
A jako já sama dřív.
Odcházela jsem z domu v osm, devět, deset a vracela se v deset večer.
Teď si můžu dovolit zůstat s nimi doma.
Jsem si vědomá toho, že mám možnost starat se o ně osobně.
Chceš?
Trochu opalováku?
Jsem opravdu strašně spokojený
a vím, že ona je ideální člověk,
který našim dětem poskytne dobrou výchovu.
Ona je ta pravá osoba na to,
aby jim dala vychování, lásku a péči.
- Cristianito si dal spoustu krému. - Tady máš na ruce.
Jsou to čtyři děti a tři z nich prakticky ještě batolata, tři- nebo čtyřletá.
A když k nim nemáte matku, která by vás podporovala,
tak můžete být nejlepší táta světa,
a stejně tomu bude něco chybět, pokud nemáte ženu, jako je ona.
Bylo by to úplně jiné. Mnohem těžší, o tom nepochybuju.
Nevypadám hezky?
- Dáš mi to Kinder vajíčko? - Později.
Mám veliký hlad.
- Mám hlad. - Máma taky.
Jsou stejné?
- Chci to Kinder vejce. - Ne.
Když přijdou ze školy unavení
nebo rozmrzelí, mám o zábavu postaráno.
Jeden brečí, další chce mobil…
Já mám hlad.
Mám strašlivý hlad.
Chci žvejku.
Jestli chcete, dám vám gumídka.
Jo!
Jako matka jsem hodně milující
a trochu příliš mírná.
Děti si se mnou dělají, co chtějí.
Miluju je tolik, že na ně nedokážu být přísná.
Jestli tě bolí bříško z těstovin,
bude bolet i ze zmrzliny, jasný?
- Mami? - Co, broučku?
- Chutná ti víc citronová, nebo ta tvoje? - Moje.
TURÍN ITÁLIE
To je asi poslední.
Tohle.
Budu si prohlížet ty reklamy v novinách.
Miluju život v Turíně.
Je skvěle umístěný. Všechno je blízko.
Když chceme sníh, jedeme za sněhem.
Když chceme do města, jedeme do Milána.
Když chceme k moři, jedeme do Savony nebo do Monaka.
Zlatíčko, tenhle porcelán…
je do domu číslo dvě.
Máme totiž ten bílý a ten se zlatým zdobením.
Ten zebrovaný.
Tohle do Madridu.
Náš pobyt v Turíně závisí na spoustě věcí.
Mimo jiné samozřejmě na Crisovi.
Já si v tom nemůžu moc vymýšlet, protože jsem spokojená doma.
Pracuju z domova.
Starám se o děti.
Děti jsou šťastné kdekoliv
a dokážeme pro ně najít ty nejlepší školy, nejlepší mimoškolní aktivity…
Ten porcelán Hermès jsem koupila při renovaci domu v roce 2017.
Je krásný, ta barva…
Moc ho nepoužívám, je ho škoda.
Je nádherný.
Líbí se mi tolik, že ho nechci…
Oblečení je hotové. Věci na dovolenou jsou připravené.
Porcelán k darování.
- Necháme ho tu? - Zimní věci v krabicích.
Letní věci… Mám něco v pokoji, ale…
Cris je teď v Turíně.
Ale v zimě a v létě může přestoupit, to se otevírá fotbalový trh.
Musí se sejít spousta faktorů, ale já jsem šťastná.
Šťastná a otevřená jakékoliv změně.
Víš, co jsem si teď uvědomila?
Ohledně toho, co hledám v místech, kam se stěhuju?
Přírodu, koně,
parky, kde můžu běhat a chodit tam s dětmi,
kde trávit večery a rána.
To si nesu z dětství, víš?
Ráda bych zůstala o něco déle.
Všechno je zorganizované,
děti chodí do školy,
mají mimoškolní aktivity a je to připravené i na příští rok.
Dům je zařízený. Máme v něm všechno.
Když brzo zjistím, jak to bude, budu muset na den odjet.
Během jednoho dne obhlédnu domy.
Když jsme vybírali dům tady, tenhle právě dostavěli.
Byl úplně nový.
Hned jsme si ho zamilovali.
Měli jsme schůzku v Řecku,
podepsal novou smlouvu s Juventusem
a asi za týden jsme jeli do Turína.
Tu cestu jsme využili k hledání domu.
Ten dům pro nás byl jako stvořený.
Ahoj.
- Ahoj, Georgino, jak je? - Skvěle, co ty?
Taky skvěle.
Hodně stresu.
Jasně. Když je co dělat, život je fajn.
Chtěla jsem se zeptat,
jestli máš nějaké nápady, kde strávit letošní léto.
Nechceme mimo Evropu.
Rádi bychom tu zůstali. Zvažujeme Španělsko, Baleáry,
Itálii, Chorvatsko, Řecko,
Azurové pobřeží…
Když vzpomínám na prázdniny z dětství,
vybaví se mi máma, jak nás veze autem
do našeho domku blízko pláže.
Celé dny jsme trávily na pláži a jedly meloun.
Šly jsme do supermarketu, koupily si obří meloun a chleba.
Máma dělávala omelety.
Nebo jsme se zastavily v restauraci na pláži
a koupily si sendviče
a snažily jsme se vyhýbat davům, abychom mohly v klidu odpočívat.
Byla to krása. Vážně nádhera.
- Chceš radši do hotelu, nebo do vily? - Do vily.
Můžeš se mrknout, jestli je tam vila
s dostatkem pokojů a soukromým bazénem.
Ať je to blízko do loděnice,
abychom mohli mít loďku.
Aby měla bazén a zahradu, kam se dá jít s dětmi.
Abychom nemuseli chodit na procházky nikam ven.
Tak ať to má pokud možno nějaký pozemek.
Teď můžu cestovat na ta nejlepší místa na světě,
aniž bych se starala, z čeho to zaplatím, nebo to musela splácet.
A pořád si všechno užívám stejně jako předtím.
Když to bude bez fitka, nevadí.
Podíváme se, jestli je tam místo na Crisovy cvičební stroje,
a kdyžtak je vezmeme s sebou.
Ať tam máme hodně soukromí.
Viděla jsem něco v Marbelle, jenže tam byl přístup,
ne přímo od moře, ale mohli nás z moře vidět.
Marbellu bych úplně vyloučila, co se týká soukromí.
Loni jsme byli na Azurovém pobřeží
a zastavili jsme se na Menorce, Mallorce, Formenteře a Ibize.
Na Ibize jen na jednu noc kvůli paparazzi.
Pronásledovali nás, a to si člověk neodpočine.
Napadá mě jedna v Itálii a jedna úžasná na Mallorce.
Dobře, tak mi pošli návrhy a my se na ně podíváme.
Děkuju moc.
- Děkuju. - Zatím.
- Líbám, ahoj. - Líbám.
Samostatně stojící
vila.
Fajn, to bychom měli.
Ajaj, pes.
Toñi, zlatíčko, já nevěděla, že jsi za maminkou.
Ty jsi u mě a já ti šlápnu na zadeček.
A to jsi spinkala, chudinko. Královničko moje.
- Pomalu. - Jedna.
Toñi!
Spadla jsem!
Toñi.
Jsme jako kterákoliv jiná rodina.
Snídáme společně.
Pak jde Cris na trénink a já dělám, co je třeba.
Starám se o dům, plánuju dovolenou,
cesty, budoucí pracovní projekty.
Starám se o děti.
- Krása. - Dívej na Toñi na sluníčku.
- Běž. - Stačí. Nedělej ty roznožky tady, Alano.
Dělej je na podlaze.
Dobře, tak…
- Hned jsem zpátky, broučci. - Dobře.
Můj domov je pro mě posvátný. Je to místo, kde se můžu zklidnit.
Mám tu potřebný klid.
Když jsem s rodinou, můžu se cítit tak, jak se cítím.
Opečovávaná, oceňovaná,
rozmazlovaná a milovaná.
Někdy si říkám: „Kruci, tolik štěstí!“
MADRID ŠPANĚLSKO
- Mami! - Miluju tě.
Dej mi pusu, šup.
- Kam jdeš? - Jdu…
Hned se vrátím. Jdu pro Kinder vajíčko.
Začíná mistrovství Evropy a Portugalsko do toho jde naplno.
- Dobré ráno, paní Georgino. - Dobré ráno.
Kam máme namířeno?
Do Budapešti, ne?
Z mistrovství Evropy jsem celá neklidná, ale taky se těším.
Vím, že je to pro Cristiana moc důležité.
Připravoval se na to celou sezónu.
Musíme něco probrat.
- Pamatuješ tu párty? - Svatbu?
Ne.
- Je taková firma… - To nezáleží na mně. Kéž by!
…na hradě. A poslali brožurku o pořádání svatby.
Neustále vtipkují o svatbě a ptají se, kdy bude.
Pořád mi zpívají písničku od Jennifer Lopez „El Anillo“, prstýnek.
PORTUGALSKO
Překlad titulků: Kristýna Wanková