РЕАЛІТІ-ШОУ NETFLIX
Я Джорджина Родріґес. Мені 27 років.
І п'ять років тому моє життя змінилося.
¡HOLA! ПРО НОВУ ЛЮБОВ КРІШТІАНУ РОНАЛДУ
У КРІШТІАНУ РОНАЛДУ НОВА ДІВЧИНА?
НОВА ДІВЧИНА КРІШТІАНУ ПОВЕРТАЄТЬСЯ НА РОБОТУ
ДЖОРДЖИНА ЗАЧАРОВУЄ КАННИ
Завдяки коханню моє життя перетворилося на мрію.
ХТО ТАКА ДЖОРДЖИНА РОДРІҐЕС?
Я продавала розкішний одяг, а тепер ношу його на червоній доріжці.
У мене мільйони підписників, і я з найпопулярнішим чоловіком у світі.
Кіршітану б'є…
- Гол! - Кріштіану!
Багато людей знає моє ім'я.
Мало хто знає, хто я.
Я Джорджина.
Джорджино! Подивися сюди, красуне.
- Фото, Джорджино. - Ну ж бо.
Мені все дається нелегко.
Я б хотіла, щоб мама з татом тут були.
Тоді це було неможливо.
Історія її життя
і її сім'ї
дуже схожа на мою.
Вітаю.
Зніматимете мене весь день?
Не думаю, що я особлива, але гадаю, мені пощастило.
Як пройшов ваш день, молі любі?
Я знаю, як це, не мати нічого, і знаю, як мати геть усе.
- Ну? - Мені подобається.
Мені треба вирішити.
Ви всі знаєте, яка мені подобається.
Хай одягне Жана-Поля.
- Ми за Португалію! - Оле!
Уперед!
Оле!
З днем народження!
Я влаштувала своє життя,
а тепер наповнюю його коханням.
Було так: я увійшов, а Джіо стояла там.
Вона вже йшла з роботи.
Тоді я побачив її вперше.
- Цілую. - Я передзвоню, кохана.
Гаразд.
Господь зажди надихав мене і давав сили…
«Джорджино, у тебе велике серце.
Якби ж у світі було більше людей, як ти».
…знати, що для мене найкраще.
А весілля?
Якби ж то я вирішувала!
Джорджина дуже мені підходить.
Я по вуха в неї закоханий.
МОЄМУ КОХАННЮ З ЛЮБОВ'Ю
Я зустріла Кріштіану
літнього вівторка.
Я пішла на роботу
по Картахени та Ортеги-і-Гассета.
Дісталася до «Gucci», як завше.
Робочий день закінчувався о п'ятій того вечора.
Одна з моїх колег подзвонила й сказала: «Джіо, я у відпустці,
але приїде моя клієнтка,
купити собі кілька пальт.
Будь ласка,
залишся на півгодини й приглянь за нею».
Коли я виходила з магазину,
побачила дуже симпатичного хлопця,
майже два метри на зріст,
разом із малим та друзями.
Я завмерла на місці.
Джуніор зупинився переді мною,
він був дуже чемним, привітався.
Вони його дражнили.
І ось цей хлопчик вітається з дівчиною. Гарною дівчиною.
У мене метелики в животі.
Я собі подумала: «Що зі мною?»
Я навіть підвести очі не могла. Так засоромилася.
Було так:
я увійшов, а тут Джо. Вона йшла з роботи.
Це сталося
миттєво.
Важко це описати. Щось сталося.
Вона запала мені в душу.
Це щира правда.
Він був моїм клієнтом у «Gucci». Сказав, що йде на один захід.
Спитав, чи я там буду.
Я відповіла: «Так.
Мене також запрошено. Я зайду».
Думала про це весь день.
«Що одягти?»
«Що робити з волоссям?»
Я приїхала, і він мав прекрасний вигляд.
Я пам'ятаю, у що саме ми були вбрані.
Ми випили шампанського.
Потім я мала йти на корпоративну вечерю.
Мені зовсім не хотілося,
але це було на краще, бо лише розпалило наше бажання.
Потроху ми почали більше спілкуватися,
і все просувалося природно, поволі,
бо
все це тривало два місяці,
і протягом цього часу
ми нечасто бачилися.
У нього було багато ігор, збірна…
І те, що сталося з моїм батьком…
Я поїхала на якийсь час і була засмучена.
А потім ми зустрілися на іншому заході.
Він був із друзями й братом Уго.
Спитав: «Джіо, хочеш повечеряти?»
Я відповіла: «Нарешті!
Саме час».
Ми почали зближуватися
після зустрічі на одному заході.
Ми трохи поспілкувалися.
Я запросив її на вечерю.
Мій брат теж там був.
Вона прийшла.
Я так раділа.
По дорозі
в ресторан
наші руки торкалися.
Мені здалося, наче це вже було зі мною
багато разів.
І коли вони знову випадково торкнулися, ми почали триматися за руки.
Коли наші руки доторкнулися…
це була…
особлива мить.
Його руки здавалися знайомими.
Вони чудово поєдналися з моїми.
Ми пішли на вечерю.
Я вернулася додому.
Треба було рано на роботу, а в нього тренування, гра…
Ні. Він не ходить у ресторан перед грою. У нього було тренування.
Він підвіз мене додому,
а моє серце тьохкало.
Потім у неділю сталося дещо особливе.
Вони грали з «Атлетиком».
Я страшенно за ним сумувала, але не хотіла йому писати.
Що мені сказати?
Він написав мені після гри.
Питає: «Як справи? Де ти?»
Я подумала: «Що, сказати йому, що я все поробила:
прибрала,
купила продукти в супермаркеті,
уніформу попрала, душ прийняла, сиджу чекаю?»
Тому я відповіла: «Відпочиваю вдома. Збиралася йти спати».
Він пише: «Повечеряємо?»
Я йому: «Гаразд». Хоча я вже поїла.
Гаразд, повечеряймо».
Він заїхав за мною після гри.
Я жила на першому поверсі.
Я помила підлогу й відчинила вікно, щоб вона висохла.
І раптом чую машину: «Це він».
Я вийшла з рюкзаком. Така щаслива.
Мені треба було на роботу зранку.
Ми поїхали до нього,
його пюре вже було готове…
Овочі й курка. Я знову повечеряла як леді.
Вона
дуже приваблива дівчина,
дуже зріла на свій вік.
Я трохи старший за неї.
Мене це привабило.
Я зацікавився.
Він приїжджав після роботи. Я звільнялася о десятій.
Він приїжджав…
Інколи він приїжджав на «Буґатті».
Мої колеги скаженіли.
Я приїжджала на автобусі, а їхала звідти на «Буґатті». Люди не вірили.
Для мене це було «нормально».
Вона була моєю дівчиною.
Такі в мене машини. Я ж не можу забирати її на таксі.
Але це було кумедно, бо вона виходила,
а я чекав її надворі
в цих шикарних машинах.
Вона це сприймала добре.
Вибігала, сідала в машину, і ми їхали додому.
Вона пізно йшла з роботи.
Ми поверталися й занурювалися у власний світ.
Початок наших стосунків був дуже особливим.
Дуже гарним.
Я ніколи не думав,
що так сильно закохаюся в неї.
Якщо чесно, я такого не чекав.
Через якийсь час я відчув, що…
Що це моя жінка.
ТУРИН ІТАЛІЯ
- Усе… - Ось так.
- Привіт. - Доброго ранку.
Як справи?
У подорожах на літаку Кріса
найкраще —
це команда, без сумнівів.
Літак робить життя набагато простішим.
Неможливо висидіти дві години в аеропорту з Кріштіану.
Я б не змогла. Я ліпше нікуди не полечу.
Хочеш я зніму, як ти піднімаєшся, дивлячись на мене?
Хіба там, бо мені сонце світить в очі.
Коли я подорожую, то беру когось із друзів,
щоб вони теж мали трохи такого досвіду.
Я люблю ділитися.
Хочете зробити фото?
- Так. - Хочете?
Найкращий кут звідси. Дивіться.
- Ось. - Хай стане тут.
Люди постійно мене питають:
«У неї, мабуть, купа фотографів?»
Я кажу: «Ніхто не вірить,
але в Джіо нема фотографа, і вона не редагує свої фото».
Хай усміхнеться.
ДЖОРДЖИНАДЖІО — ДОБРОГО РАНКУ, ПАРИЖЕ
Не так.
Ось так.
Трохи відійди, добре?
Якщо я з нею, фотографую я.
Джуніор це робить, якщо він є. Він робить чудові знімки.
Джуніор, або хто є під рукою.
На рахунок три, забирай.
Один, два, три.
Занадто сонячно. Усе.
Я лечу в Париж, в ательє Жана-Поля,
бо готуюся до Каннського кінофестивалю.
Я підшуковую собі сукню.
Будьмо, дорогенька.
Натуральний, без додатків.
Без пластику.
Ось.
Цей колір навіть кращий.
На фото вона була не така гарна.
Елена —
одна з моїх ліпших подруг.
Вона допомагає мені з одягом,
дітьми, усім.
Ми чудово одна одну розуміємо.
У подорожі їжа, яку замовляє для мене Ребека, дуже мене підтримує.
Ребека найкраща.
Ми говоримо про їжу, яку ти для нас вибираєш.
Дякую.
Це найкраще в польоті.
Ваша команда найкраща, усі ви.
Серйозно…
- Дякую. - …ви мені дуже допомагаєте.
Ребека знайшла чудовий кейтеринг.
Вони готують смачнющий іспанський омлет,
і вона купує шинку, яку я люблю.
Подає все дуже гарно.
Так смачно. Ця тапа найкраща.
Я лечу на зустріч із Жаном-Полем,
а моя талія на вісім розмірів більша.
Скажемо їм: «Розпустіть на два сантиметра».
- Улітку худнеш. - Може, ти!
- Я — ні. - Справді?
Більше пітнієш.
Я не пітнію.
Так?
І протягом літніх канікул ти їси. Я їм багато.
Якби не їжа, я б не працювала,
бо ви б бачили, як я їм.
Здорова дівчинка.
- Джіо не довіряє людям, які не їдять. - Так.
Я багато їм, і мені кажуть: «Може, попостиш день?»
«Хто, я?
Як я переживу цей день?»
Я отримую енергію з їжі, крапка.
Рамон — один із моїх агентів. Я з ним, відколи зійшлася з Кріштіану.
Мені писало багато агенцій.
Я зустрілася з ним на каву біля дому на авеню Америки.
Ми відразу поладнали, і ось де ми тепер.
Мені з ним подобається, і я маю надію, це триватиме.
Джорджина в житті чудова.
Бо вона не зациклена на собі.
Вона розпитує про мене.
Питає про моїх племінників, питає про… Розумієте?
Про моїх батьків.
Вона добра до людей.
Гадаю, це й робить її такою чарівною.
ПАРИЖ ФРАНЦІЯ
У мене гарні спогади про Париж…
- Знаю. - Чому?
Перша подорож із Крісом.
Точно. Ви їздили в «Євро Діснейленд», так?
Так.
Це нагадує мені про
мій перший…
Перший раз, коли я потрапила в цю столицю романтики.
- Як це було? Розкажи. - Так.
Він замаскувався.
У вас була… Де ви придбали перуку?
Не знаю. Усе було влаштовано.
У мене було кілька перук у Мадриді зі справжнього волосся.
Ці перуки кращі, за моє власне волосся. Серйозно.
Чудові перуки. Я сказав: «Гаразд».
Я ризикну.
Я надів перуку, шарф,
окуляри,
і ми поїхали в «Діснейленд». Жакет. Великий.
- Перука не твоя ідея? - Ні.
Аж ніяк. Я не знала про існування папараці.
Не знала, що вони існують і що взагалі роблять.
У якийсь момент,
не пам'ятаю, де це було,
ми каталися на гірках, і перука почала спадати.
От-от і полетить.
Я намагався її втримати.
Унизу були люди, вони всі дивилися на мене
в очікуванні.
Перука з'їхала. Я такий: «Вони мене спіймають».
Одягнув її назад,
шарф…
У мене була така штука на шиї, як у мого батька,
високий комір, і він трохи виступає.
І всі такі: «Це Кріштіану».
Потім вони почали зі мною говорити. Усмішка.
Людей, які мене знають, важко обдурити.
Треба гарне маскування.
Вони його впізнали.
Діти його впізнали.
Він був у перуці, шарфі, але вони впізнали його щелепу й адамове яблуко.
Розумієте… Діти його знали.
Тут теж всі обожнюють футбол, так?
Я зовсім про це не шкодую.
Це був момент, коли я знову перетворився на дитину.
Знаєте, як ховаєшся, коли ти в школі.
Цілуєшся вперше з дівчиною й ховаєшся, щоб ваші друзі не побачили.
Я чудово провів час.
Це була дівчина, з якою я гуляв.
Просто як друзі.
Кажу вам, це чудова історія.
Я досі її пам'ятаю,
і це був один із найкращих наших моментів із Джіо.
На початку стосунків такі миті незабутні.
Альба, стиліст, уже там, чекає нас.
І Ґреґорі. Вони про нас подбають.
Вони відкрили майстерню Ґотьє,
щоб ми підібрали сукню для Канн.
Мабуть, буде так… Ти щось приміряєш,
вони зроблять заміри й пошиють копію їхньої культової сукні.
- Так. - Яка тобі сподобається.
Не знаю, чи ти знаєш, але це його день народження.
- Мабуть, тому його не буде. - Справді?
- Так. - Який збіг.
Якби я знала, привезла б подарунок.
- Так. - Чому ти не попередив?
- Ну… - Дві хвилини тому!
Ти б привезла йому шинки.
Шинки… Вона в мене навіть у літаку є.
- Я б приготувала йому щось. - Та свинина така смачна.
А він скаже: «Я вегетаріанець».
ЖАН-ПОЛЬ ГОТЬЄ
- Ґреґорі. - Привіт.
- Як справи? - Добре. Як ти?
Добре.
- Привіт. Ґреґ. - Вітаю.
- Як справи? - Дуже приємно.
- Приємно. - Привіт, Джорджино.
Ґреґ. Вітаю в Жана-Поля Готьє.
І в сонячному Парижі.
ЖАН-ПОЛЬ ГОТЬЄ
- Вітаю. - Вітаю.
Привіт.
Ательє Жана-Поля —
це мистецтво від стіни до стіни.
Неймовірно.
Це одяг з колекції весна-літо 2020,
останньої модної колекції Готьє.
- І архівні речі також. - Овва.
Це честь бути тут.
Гарно, так?
Я хотіла потрапити в ательє,
щоб скористатися нагодою й побачити його моделі особисто.
Це Леді Ґаґи.
З відео «G.U.Y.».
Ясно.
У неї ще був величезний убір із пір'я.
Один із перших луків Наомі Кемпбелл у 2000-х.
Це радше музейні експонати, ніж…
Так. Воно щойно повернулося з музею.
Слів бракує описати
цю будівлю з вітражними вікнами,
ці прекрасні сходи,
ці сукні от кутюр, які носили зірки.
Дивовижно потрапити в майстерню Жана-Поля Готьє.
Ходімо міряти.
Почувайтеся як удома.
Мені сподобалася оця.
Я ніколи такого не носила,
але я не знаю, чи цей колір у липні…
Так.
Але вона прекрасна.
Для Канн у липні, можливо…
Це плаття належало…
Вони зробили копію для клієнтки, що купувала високу моду,
та вона померла, тож ви можете…
- Вона мала ексклюзивні права. - Звісно.
- Пробачте. - Яка краса.
Мода — це мистецтво, творчість. Це фантазія.
Це жіночність, мужність.
Краса.
Прекрасно!
Трясця, воно наче пошите на тебе.
Воно мені якраз.
- Як почуваєшся? - Дуже добре.
Мені подобається, що ця сукня… Так.
- Вона чудова. - Саме так.
Елено, що думаєш?
Без цього можна побачити весь корсет.
Усю форму, дивися.
Мені здається, так краще.
- Вона прекрасна. - Щаслива?
- Так. - Любов із першого погляду.
Я люблю моду. Живу нею.
- Тобі подобається? - Гарно огортає дупу.
Добре видно задню частину.
Мені подобається ця, з меншим воланом.
Але…
Приміряймо ще щось.
Подобається?
Я наче живу в мрії.
Я так багато разів бачила, як зірки носять його одяг,
і самій доторкнутися до нього, досі не можу
в це повірити.
Сьогодні був чудовий день.
Це просто мрія, так?
Кажу тобі.
Щоразу, коли в мене
якийсь захід, я намагаюся зробити все в один день.
Я йду зранку й повертаюся увечері,
щоб мати змогу прокинутися й подбати про дітей.
Побажати їм гарного ранку.
Коли ми сіли,
я отримала повідомлення від Кріса. Пише: «Ви приземляєтеся?»
Він знав, бо бачив, як сідає літак.
Я пишу: «Зараз приземляємося».
Він мені: «Гаразд, я вже їду».
- Як справи? - Добре, в тебе?
Як усе було?
- Добре. - Так?
Ага, чудово.
Як ти? Добре.
Який збіг. Побачив, як ми приземляємося?
Так.
Я тебе виглядав.
З Парижа летіти приблизно годину.
Я чекав і…
Ми щойно приїхали, коли ви приземлялися.
Вона була онлайн.
Кумедно, але це вперше ми так зустрілися в аеропорту.
- То все добре? - Так, було дуже весело.
Гаразд, люба…
Я поїду додому до цих скаженців.
Було шкода їх уранці. Вони спустилися зі мною.
Так, вони були з батьком, наче я бозна який…
Так.
- Вони чудові - Вони скажені.
Добре, люба. Поговоримо пізніше.
- До завтра. - Добре.
- Чао. - Чао. Щасти, Крісе.
Мені затишно вдома
з Крісом і нашими дітьми.
Мої любі!
- Ти привезла сюрприз? - Так, любове моя.
- Яйце «Кіндер»! - Мої любі. Як ви?
Поцілуйте маму. Поцілуночок.
Мамо, я поцілував Алану.
Так? Це чудово.
Яйце «Кіндер»!
МАДРИД, ІСПАНІЯ РОДИННИЙ ДІМ
Уперше, коли я приїхала до Кріштіану…
Я заблукала.
Намагалася знайти кухню, щоб випити води, і не знала, куди йти.
Мені знадобилося півгодини, щоб знайти вітальню,
бо я не знала дороги назад.
Будинок величезний, а я з дитинства жила в маленьких квартирках.
Я попала сюди й заблукала.
Я не знала…
Здається, лише через шість місяців
мені вдалося з'ясувати, де яка кімната, і життя налагодилося.
- Привіт, люба. Як ти? Добре? - Привіт.
Паула Бріто — одна з дизайнерок, яким ми довіряємо.
Вона трудоголік, і я її люблю.
Зараз розробляється план будівництва.
У мене він буде в кінці… Ні, на початку червня.
Я подзвонила Паулі, бо хочу зробити ремонт у великому будинку
й використати меблі в маленькому.
Вона їх там розмістить,
і я хочу, щоб вона допомогла мені з перевезенням.
Ці меблі не пасують до оформлення, яке я хочу.
Шкода, бо їм усього три роки.
- Так, три. Чотири роки. - Я використаю їх.
- У сусідньому будинку. - Так.
Той, що в Ля Фінка практично порожній.
Ми його здаємо, а тепер…
І я їй сказала: «Я хочу, щоб усе було однорідне.
Не треба змішувати принти з мармуром, освітленням.
Не треба пластикових квіток, книжок.
Щоб було менше пилу й мороки з прибиранням».
І я подумала, що люстри тут не треба.
Ви маєте бути з нею дуже обережні.
Ти казала, що цей камінь йде з рамою чи без?
- Без. - Камінь і рама знімаються?
Ми побачимо.
- Можна використати раму? - Ми це зробимо.
Дивани й крісла. Які б ти використала?
Ми можемо їх оббити.
Замінити тканину.
- Килим? - Ні.
- Я б хотіла іншого кольору. - Бо вовна…
Вовна легша.
Щось дешевше. Не хочу нищити кашемір.
Відколи я стала матір'ю,
я завжди думаю про дітей, коли обираю.
Усе.
У Турині я постелила вовняний і кашеміровий килим.
Під час першого ж обіду вони їли полуницю…
Одна впала…
Пляма досі там.
Це хороший стіл, «Армані», і я хочу поставити його…
Унизу є ціла кімната, повністю порожня.
- Три двадцять. - Так.
- Вона має бути п'ять на п'ять, щоб дихати. - Так, він не влізе.
- Матрац забираємо? - Я його залишу.
- Залишиш? - Так, бо я можу покласти дешевший.
- Там. - Цей хороший.
Так. Він геть новий.
Ти його покладеш…
- Він дуже хороший. - Так.
Я залишу його на ліжку…
- Коли кімнату закінчать… - Ми все лишимо.
Як професіонал Паула дуже енергійна, з нею весело.
Вона розуміє, що мені потрібно.
Треба це поміряти.
- Де б ти його поставила? - Треба побачити будинок.
Метр тридцять.
Два сімдесят п'ять.
- У вас усе тут XXL! - Еге ж.
Я не зможу його забрати.
- Він важить тонну. - Так.
Що робитимемо?
Продамо в інтернеті.
Можеш просити 10 000 євро.
Усе, що не заберу, продамо.
Оскільки ми робили ремонт у великому будинку,
багато меблів були вже не потрібні,
а вони належного розміру, величезні.
Вони не влізуть у менший будинок.
Я попросила її дізнатися про сайт,
де я можу їх продати.
У мене багато друзів,
котрі купують вживане, коли їм треба меблі.
Ці речі не влізуть у багато будинків.
Гадаю, є якийсь додаток
для великих меблів чи предметів розкоші.
Я не розміщу це на «Wallapop», наприклад.
Я візьму ще зразки.
Тут такий безлад.
Що думаєш?
- Усі три кімнати однакові? - Ні, різні.
- Тканина? - Подивися на цей колір.
- Цей зелений. - Так.
- Мені подобається оцей. - Дуже елегантний.
Рожевий, зелений, блакитний
і ще…
Я думаю про коричневий для нашої кімнати. Дуже чуттєвий.
У мене є колір, який тобі сподобається.
Це «Дедар» і «Ермес».
Як на мене, колір кожної речі дуже важливий.
Ти ж не будеш оформлювати
вітальню,
так само, як кімнату для розваг.
Цей синій гарний, так?
Було б гарне узголів'я.
У білому чи бежевому?
Цей бежевий нагадує ті інші.
У них тон один, бо цей дуже білий.
- Тобі подобається цей? - Чекай. Є один…
Мені дуже подобається цей. Такий, землистий, білий і землистий.
Гаразд, є.
- Я знаю який. - Подивимося, що нас найбільше надихне.
Розкажи. Які плани на завтра?
Хочу погуляти з дівчиною.
Хочеш я приготую щось перекусити? Я можу щось організувати.
Я маю її перевірити, бо ж я буду свекрухою.
Я буду свекрухою.
Кумедно, що в Джуніора є дівчина.
Я сказала, що хочу познайомитися.
І я маю її схвалити.
Я не буду скалкою в дупі.
Цілую.
У нього вже є дівчина.
Вони починають змалечку.
- Самі ще діти, а в них уже є подружки. - Так.
ТУРИН, ІТАЛІЯ БУДИНОК ДЖОРДЖИНИ Й КРІШТІАНУ
Що ти ще хочеш взяти?
Мені треба скласти все в цю коробку.
КРІШТІАНУ ДЖУНІОР
Джуніор грає за «Ювентус». Коли він грає, викапаний батько.
У них схожий характер.
РОНАЛДУ
Він так ним пишається.
Щоразу як бачить батька, показує щось нове.
Він дивиться ютуб, копіює й відпрацьовує.
Спускається в сад і тренується.
Чи у вітальні, але я сказала, щоб був обережним з лампами й вікнами,
бо це небезпечно.
- То з ким ви сьогодні граєте? - «Мілан».
Побачимо, скільки голів заб'єш.
Я забив три минулого разу.
Але ми програли.
Програли 6:5.
Коли заб'єш, знаєш, що робити.
Що зробиш?
«G» на твою честь.
Люблю, коли він присвячує мені голи. Він і його батько.
І як у слові «геній».
Ти смієшся, так?
Який, думаєш, буде рахунок?
Я думаю, буде,
«Юве» — шість,
«Мілан» — два.
Що?
Ні? Коли я ходила, ви забили 14 голів.
Ні, ми програли, коли ти приходила.
- У них? - Було 6:5.
- Цього року ви виграєте. - Так.
Джуніор хоче бути як батько.
Він рівняється на нього й…
Уявіть собі,
ти граєш у футбол, а твій батько найкращий у світі.
Ось як воно.
У Кріштіаніту є дані, потенціал.
Гадаю, він справді може стати футболістом і професіоналом.
Коли він тренується чи грає,
я хочу знати, як у нього справи.
Якщо я надто зайнятий,
Джіо його провідує час від часу,
і він розказує, коли приїжджає.
Розказує, як пройшло, що він робив, який він швидкий,
і я радий, коли в нього все гаразд.
- Який рахунок? - «Юве» виграв 7:5.
- Вони виграли 7:5? - Так.
Він забивав?
Ні, зробив три гольові передачі.
Гаразд.
- Чудові передачі. - Добре.
Ти їх не записала? Надішли мені…
Я пришлю одну.
Час покаже.
Я не буду на нього тиснути.
Він робитиме, що захоче.
Якщо чесно,
я хочу, щоб він, як і решта,
були щасливі й обирали самі, що хочуть.
Я завжди їх підтримаю.
Іди поговори з батьком. Розкажи, як ти поводився. Ходи сюди.
Поговори з батьком і розкажи, що накоїв.
Розкажи йому.
- Привіт, Метью. - Ти гарно поводився?
Вийми пальці з рота.
Як ти поводився?
Ні, розкажи таткові.
От як ти поводився. Ні!
Зроби палець униз.
Дуже погано. Дуже.
Алано, ходи сюди. Ево, ходи.
Я намочив одяг і штани.
Ходіть розкажете татові, як ви поводилися.
Вони мене ігнорують.
Найкраще в житті —
це діти, їх виховання
й безмежна любов до них.
Це важко пояснити. Тільки батьки знають, про що я.
І мати
я повторюю, жінку, яка тебе підтримує,
забезпечує стабільність.
Виховання дітей це прекрасно.
Я майже забив гол, але…
Чудово. Ти зробив передачу.
- Майже всі асисти були твої. - Так.
Я досі ставлю дурні питання.
Кріштіану каже: «Коли ти навчишся?»
А я відповідаю: «Мабуть, коли Джуніор почне грати…»
Діти, їдьмо.
Я мріяла про чудову сім'ю.
Власний дім.
Мріяла про чарівного принца,
і тепер це в мене є.
З чудовими дітьми,
які так мене люблять.
Так, я можу сказати, що мрії збуваються.
Поцілуй мамусю.
Я сховаюся тут.
МОНАКО
Тут так гарно.
Кріс сказав: «Джіо, човен у Монако.
Можеш взяти друзів».
Я надіслала повідомлення о 1:00 у вівторок зранку.
«Друзі,
хочете зробити щось шалене?»
З Джіо не можна нічого планувати.
Переклад субтитрів: Людмила Речич