NETFLIX REALITY TV
Jsem Georgina Rodríguez, je mi 27 let.
A před pěti lety se mi změnil život.
¡HOLA! ODKRÝVÁ NOVOU LÁSKU CRISTIANA RONALDA
MÁ CRISTIANO RONALDO NOVOU PŘÍTELKYNI?
CRISTIANOVA NOVÁ PŘÍTELKYNĚ PO DOVOLENÉ ZPĚT V PRÁCI
GEORGINA SVÝM VZHLEDEM OSLNILA CANNES
Díky lásce se můj život stal snem.
KDO JE GEORGINA RODRÍGUEZ?
Prodávala jsem luxus. Teď ho nosím na červeném koberci.
Mám miliony followerů a jsem s nejsledovanějším mužem světa.
Cristiano střílí…
- Gól! - Cristiano!
Mé jméno znají mnozí. Ale málokdo ví, kdo jsem.
Jsem Georgina.
Georgino! Koukněte sem, krása!
- Fotku, Georgino. - No tak.
Neměla jsem snadný život.
Bývala bych ráda pozvala mámu a tátu.
Tehdy to nešlo.
Její životní příběh
a příběh její rodiny
se velmi podobá tomu mému.
Ahoj.
To mě s tím foťákem budeš pronásledovat celý den?
Nepřipadám si nijak výjimečná, ale určitě jsem měla štěstí.
Jak jste se měli, broučci?
Vím totiž, jaké je nemít nic a jaké je mít všechno.
- Tak co? - Nádhera.
Musím si vybrat.
Všichni víte, které se líbí mně.
Ty od Jeana-Paula.
- Za naše Portugalsko! - Olé!
Do toho!
Olé!
Hodně štěstí, zdraví!
Svůj život jsem vystavěla
a i nadále ho buduju na základě lásky.
Vešel jsem dovnitř a Gio byla tady.
Právě odcházela z práce.
Tenkrát jsem ji viděl poprvé.
- Posílám pusu. - Ještě zavolám, zlato.
Dobře.
Bůh mě vždycky provázel a dával mi sílu bojovat…
„Georgino, jsi člověk s velkým srdcem.
Kéž by na světě bylo víc takových lidí jako ty.“
…a poznat, co je pro mě dobré.
A co svatba?
To nezáleží na mně. Kéž by!
Georgina je žena mého života.
Jsem do ní celý blázen.
MOJÍ LÁSCE ZE SRDCE
Cristiana jsem poznala
jednou ve čtvrtek v létě.
Šla jsem do práce ulicemi Cartagena, Ortega a Gasset.
Jako vždycky jsem šla ke Guccimu.
Ten den jsem v práci končila v pět.
Zavolal mi kolega a řekl: „Gio, mám dovolenou,
ale přijde jedna z mých zákaznic, aby si koupila kabát.
Prosím tě,
zůstaň ještě půl hodiny a postarej se o ni.“
A když už jsem z obchodu odcházela,
objevil se nádherný chlap,
co měl skoro dva metry.
Byl s ním malý kluk a pár kamarádů.
Úplně jsem ztuhla.
Júnior se postavil přede mě
a extra zdvořile mě pozdravil.
Začali se smát, haha.
Malý kluk zdraví mladou pěknou ženskou.
A já měla najednou motýlky v břiše.
Říkala jsem si: „Co se to děje?“
Ani jsem se na něj nepodívala, jak jsem se styděla.
Vešel jsem dovnitř
a Gio byla tady. Právě odcházela z práce.
Bylo to…
najednou…
Ani nevím, jak to říct. Přeskočila jiskra.
Od té doby jsem jí měl plnou hlavu.
Tak to bylo.
Stal se mým klientem u Gucciho. Jednou napsal, že jde na jednu akci
a jestli tam budu taky.
Napsala jsem, že jo.
„Taky mě pozvali. Stavím se.“
Myslela jsem na to celý den.
Co si vezmu na sebe?
Jak si udělám vlasy?
Přišla jsem tam a vypadal nádherně.
Přesně si pamatuju, co jsme oba měli na sobě.
Dali jsme si trochu šampaňského.
Potom jsem musela jít na firemní večeři.
Vůbec se mi tam nechtělo,
ale aspoň jsme tak po sobě víc toužili.
Postupně jsme se spolu bavili čím dál víc
a celé se to přirozeně vyvíjelo, nebylo to nijak rychlé,
protože…
Trvalo to asi dva měsíce,
během kterých jsme se spolu moc nevídali.
Měl spoustu zápasů, národní tým…
Do toho se stalo to s mým tátou…
Byla jsem trochu mimo, byla jsem smutná.
A jednoho dne jsme se potkali na další akci.
Byl tam s kamarády a s bratrem Hugem.
Zeptal se: „Gio, chceš přijít na večeři?“
A já na to: „Konečně!
Už je to tady.“
Začali jsme se sbližovat,
když jsme se potkali na jedné akci.
Trochu víc jsme si povídali a pozval jsem ji na večeři.
Byl tam i brácha.
Na tu večeři přišla.
Byla jsem úplně nadšená.
Cestou
do restaurace
jsme se dotkli rukama.
A já měla pocit, jako by se mnou ty ruce
byly už dávno předtím.
Pak jsme se jednou dotkli rukama náhodou a začali se držet.
Když jsme se dotkli rukama…
byla to…
jedinečná chvíle.
Ty ruce mi připadaly známé.
Do mých zapadly úplně přesně.
Šli jsme na večeři.
Pak jsem šla domů.
Druhý den jsem začínala v práci brzo a on měl trénink, zápas…
Ne, zápas ne. Před zápasem nevečeří. Měl trénink.
Odvezl mě domů a mně strašně bušilo srdce, bum bum.
Potom v sobotu se stalo něco zvláštního.
Hrál proti Athleticu.
Strašně jsem ho chtěla vidět a být s ním, ale nechtěla jsem mu psát.
Co taky?
On se ozval po zápase.
Napsal: „Jak se máš? Kde jsi?“
Říkala jsem si: „Mám ti napsat, že jsem doma,
všechno hotovo, uklizeno, nakoupeno,
uniformu připravenou, jsem po sprše, sedím tu a čekám?“
A tak jsem napsala: „Odpočívám doma. Chtěla jsem jít spát.“
A on: „Nechceš večeři?“
A já: „Dobře.“ I když jsem jedla před dvěma hodinami.
„Dobře, dáme si večeři.“
Po zápase se pro mě stavil.
Bydlela jsem v přízemí.
Vytřela jsem a otevřela okna, aby podlaha uschnula.
Najednou slyším auto a říkám si: „To je on.“
Celá šťastná jsem vzala baťůžek a vyrazila.
Druhý den jsem musela brzo do práce.
Přijeli jsme k němu
a už tam měl nachystané pyré,
zeleninku, kuře. Tak jsem znovu večeřela, jako dáma.
Byla to
strašně krásná holka
a na svůj věk hodně vyspělá.
Já jsem o něco starší.
To mi učarovalo.
Vzbudilo to ve mně zájem.
Jezdíval za mnou po práci. Končila jsem v deset.
Jezdil…
Občas přijel v Bugatti. Kolegové z toho byli na větvi.
Do práce autobusem, z práce v Bugatti.
Nikdo tomu nemohl uvěřit.
Pro mě to bylo v uvozovkách „normální“.
Byla to moje holka.
Vím, co mám za auta, tak pro ni nepojedu taxíkem.
Ale byla to sranda. Vyšla ven a já tam čekal
v těch nablýskaných bourácích, co mám.
Brala to v pohodě.
Vyběhla, nastoupila do auta a jeli jsme domů.
V práci končívala pozdě.
Dojeli jsme domů a byli jsme ve svém světě.
Začátek našeho vztahu byl jedinečný.
Opravdu krásný.
Nikdy by mě nenapadlo,
že se do ní tak strašně zamiluju.
Upřímně řečeno jsem to nečekal.
Ale po nějakém čase jsem začal cítit,
že je to žena mého života.
TURÍN ITÁLIE
- Je to… - Tak to je.
- Zdravím. - Dobrý den.
Jak se daří?
Na cestování Crisovým tryskáčem
se mi osobně bezpochyby nejvíc líbí jeho posádka.
Tryskáč nám obrovsky usnadňuje život.
Nesnesla bych být s Cristianem dvě hodiny na letišti.
Nezvládla bych to. To radši nepoletím.
Mám tě vzít, jak jdeš nahoru a díváš se na mě?
Možná tamhle. Svítí mi slunce do očí.
Když někam letím, beru s sebou někoho z přátel,
aby taky zažil to, co mám já.
Ráda to sdílím.
Chcete se vyfotit?
- Ano. - Ano?
Nejlepší úhel budete mít odsud.
Tady. A ona ať zůstane tam.
Lidi vždycky říkají:
„Ta má asi mraky fotografů, co?“
Odpovídám: „Lidi tomu nechtějí věřit,
ale Gio nemá fotografa, a ani ty fotky neupravuje.“
Ať vynikne.
GEORGINAGIO: DOBRÝ DEN, PAŘÍŽI
Takhle ne.
Odtamtud.
Trochu víc tam, jo?
Když jsem s ní, fotím já.
Když je s ní Júnior, fotí on. Dělá krásné fotky.
Nebo kdokoli se nachomýtne.
Uhneš s ní na tři, jo?
Jedna, dva, tři.
Moc to svítí. Končíme.
Letím do Paříže do ateliéru Jeana-Paula, abych se připravila na festival v Cannes,
a sháním šaty.
Na zdraví, zlato.
Všechno přírodní, bez přídavků.
Bez umělé hmoty.
Tady to máme.
Ta barva je ještě krásnější.
To jo, na fotce tak krásně nevypadala.
Elena patří mezi moje nejlepší přátele.
Hodně mi pomáhá se vzhledem,
s dětmi, se vším.
Výborně si spolu rozumíme.
Když musím cestovat, při síle mě udržuje jídlo od Rebecy.
Rebeca je nejlepší.
Právě mluvíme o jídle, co pro nás vybíráš.
Děkuju.
Je na celém letu to nejlepší.
Teda celá posádka je nejlepší, vy všichni.
Chci říct…
- Děkuju. - …že to mi dodává sílu.
Rebeca našla vynikající catering,
kde dělají skvělou španělskou omeletu.
A kupuje mi šunku ibérico, co mi chutná.
Všechno pečlivě připraví.
Tohle je skvělé. Nejlepší tapas.
Doletím za Jeanem-Paulem a budu mít o osm velikostí víc.
Řekneme jim: „Popusťte to o dva centimetry.“
- V létě shodíš. - Možná tak ty.
- Já ne. - Vážně?
Ale člověk se víc potí.
Já se nepotím.
Že ne?
A v létě na dovolené člověk jí. Já jím strašně.
Pokud jde o jídlo, jsem na dovolené celý rok.
Měl bys vidět, jak jím.
Zdravé děvče.
- Gio nevěří lidem, co nejedí. - To ne.
Hodně jím a lidi říkají: „Proč se den nepostíš?“
„Co, já? S tím, kolik energie mě stojí každý den?“
Já beru energii z jídla, tečka.
Ramón je můj agent.
Ozval se mi, když jsem si začala s Cristianem.
Tenkrát mě kontaktovala spousta agentur.
Šli jsme na kafe poblíž mého domu na ulici Avenida América.
Hned jsme si padli do noty a trvá to dodnes.
Ráda s ním pracuju a doufám, že to dlouho vydrží.
Zblízka je Georgina skvělá.
Není totiž sebestředná.
Ptá se i na mě, chápete?
Ptá se mě na synovce, ptá se… Rozumíte?
Na můj vztah.
Dobře s lidmi vychází.
Myslím, že i to je součástí jejího šarmu.
PAŘÍŽ FRANCIE
Na Paříž mám krásné vzpomínky.
- To jo. - Jak to?
Sem jsme s Crisem jeli poprvé.
No jo. Jeli jste do Disneylandu v Paříži, co?
Jo.
Připomnělo mi to…
jak jsem…
Jak jsem to romantické město navštívila poprvé.
- Jaké to bylo? Povídej. - Jo.
Byl v přestrojení.
A kde jste koupili paruku?
Nevím. To zorganizovali oni.
V Madridu jsem měl pár paruk z pravých vlasů.
Ty paruky byly lepší než moje skutečné vlasy. Fakt.
Byly parádní. Řekl jsem: „Fajn.
Risknu to.
Vezmu si paruku, šálu,
brýle
a pojedeme do Disneylandu. A taky bundu. Velkou.“
- Ta paruka nebyl tvůj nápad? - Ne.
Vůbec. Já o paparazzi neměla tušení.
Nevěděla jsem, že existují ani co dělají.
V jednu chvíli,
už nevím, kde to bylo,
jsme takhle jeli na atrakci a ta paruka mi pořád sjížděla.
Jako by mi měla uletět.
Snažil jsem se ji udržet na hlavě.
Ale dole stáli lidi, dívali se na mě a čekali, co z toho bude.
A ta paruka spadla. Říkal jsem si: „Teď mě nachytají.“
Tak jsem si ji zase nasadil, taky šálu…
Mám totiž na krku tuhle věc po tátovi.
Mám dlouhý krk a tohle mi trochu vyčnívá.
A lidi hned: „To je Cristiano.“
Začali na mě mluvit a tak. Ten úsměv.
Když mě totiž někdo zná, tak ho těžko obalamutím.
Je potřeba dobrý převlek.
Jenže ho poznali.
Ty děti ho poznaly.
A to měl paruku a šálu,
ale poznaly ho podle čelisti a ohryzku.
Chápete… Ty děti ho znaly.
Tady mají taky rádi fotbal, ne?
Kdybych musel, udělám to znova.
Byla to chvíle,
kdy jsem byl zase dítě.
Takové hraní na schovku, jako když byl člověk ve škole.
Jako když poprvé políbíte holku, aby vás u toho kamarádi neviděli.
Bavilo mě to.
Byl jsem tam s holkou, se kterou jsem randil.
Byli jsme jako kamarádi.
Říkám vám, že to bylo krásné.
Pořád na to vzpomínám.
Byl to jeden z nejhezčích okamžiků, co se mnou Gio zažila.
A začátek vztahu, to jsou nezapomenutelné chvíle.
Stylistika Alba už je tam a čeká na nás.
Gregory taky. Postarají se o nás.
Otevřeli nám Gaultierův ateliér, abychom si vyhlédli šaty do Cannes.
Nejspíš to bude tak, že si něco zkusíš,
oni ti vezmou míru a udělají ti kopii ikonických šatů té značky.
- Dobře. - Jaké budeš chtít.
Jean-Paul Gaultier má dneska narozeniny.
- Možná proto tu není. - Vážně?
- Jo. - Taková náhoda!
Kdybych to věděla, koupím mu dárek.
- Jo. - Že to řekneš až teď!
- Totiž… - Když jsme tam za dvě minuty.
Mohlas mu přinést trochu šunky.
Šunčičku… A to ji mám v letadle!
- Připravila bych mu ibéricos. - Ty jsou vynikající.
A on pak: „Já jsem vegetarián.“
- Gregory. - Ahoj!
- Jak se máš? - Dobře a ty?
Dobře.
- Zdravím, Greg. - Zdravím.
- Jak to jde? - Těší mě.
- Zdravím, Georgino.
Greg. Vítejte u Jeana-Paula Gaultiera ve slunné Paříži.
- Dobrý den. - Dobrý den.
Zdravím.
Ateliér Jeana-Paula
je jedno velké umělecké dílo.
Neuvěřitelné.
Tady je mix nejnovější Gaultierovy haute couture kolekce jaro-léto 2020.
A taky pár archivních kousků.
Je mi velkou ctí tu být.
Nádhera, co?
Chtěla jsem do toho ateliéru,
abych mohla jeho návrhy osobně vidět a dotknout se jich.
Tyhle měla Lady Gaga ve videoklipu k písničce G.U.Y.
Aha.
A k tomu měla na hlavě ta peří.
Tohle byl jeden z prvních kousků Naomi Campbell po roce 2000.
Mohli byste si tu otevřít muzeum.
To ano. Vlastně se nám to nedávno z muzea vrátilo.
Nedokážu ani slovy popsat
tu budovu se všemi těmi vitrážemi,
to nádherné schodiště
a ty haute couture róby, co na sobě měly celebrity.
Moct jít do ateliéru Jeana-Paula Gaultiera bylo magické.
Fajn, pojďme zkoušet.
Jako doma.
Tyhle se mi líbí.
Nic takového jsem ještě neměla, ale nevím, co ta barva v červenci…
- To jo. - Ale jsou krásné.
Do Cannes v červenci je to asi…
Ty šaty patřily…
Udělali kopii pro váženou zákaznici,
která zemřela, takže teď můžeme…
- Měla na ně výhradní právo. - Aha.
- To mě mrzí. - Úžasné.
Móda je umění, kreativita. Fantazie.
Je to ženskost, je to mužnost.
Krása.
Nádhera!
Jako by je šili pro tebe.
Sedí perfektně.
- Jak se v nich cítíš? - Výborně.
Líbí se mi na nich… Jo.
- Je to krása. - Přesně.
Helen, co říkáš na tohle?
Bez tohohle je totiž vidět celý korzet.
Celý ten tvar, takhle.
Myslím, že lepší by byly bez toho.
- Nádhera. - Spokojená?
Ano.
První láska.
Miluju módu. Žiju módou.
- Líbí? - Máš v nich pěkný zadek.
Ještě se podívej zezadu.
Líbily by se mi
bez těch kanýrů.
Ale…
Zkusme další.
Líbí se vám?
Mám pocit, jako by to byl sen.
Tolikrát jsem viděla hvězdy v jeho návrzích,
a když se jich teď můžu dotknout, je pro mě trochu…
těžké tomu uvěřit.
Dneska to bylo super, zlato.
Úplná fantazie, co?
To ti řeknu.
Když mám nějakou akci, snažím se ji stihnout v jednom dni.
Ráno vyrazím a večer jsem zpátky,
abych ráno měla jistotu, že děti jsou v pořádku.
Abych jim popřála hezký den.
Když jsme přistávali, přišla zpráva od Crise.
Ptal se: „Už přistáváte?“
Věděl to, protože uviděl, že jeho letadlo letí na přistání.
Píšu: „Právě přistáváme.“
A on: „Zrovna přijíždím.“
- Jak se máš? - Dobře a ty?
Jak to šlo?
- Dobře. - Jo?
Jo, skvěle.
Jak je? Dobrý?
To je náhoda. Viděl jsi nás přistávat?
Jo.
Vyhlížel jsem vás.
Paříž je odsud plus minus hodinku.
Čekal jsem a…
Přijeli jsme, když jste přistávali.
A ona byla online.
Bylo to poprvé, co jsme se potkali na letišti.
- Takže dobrý? - Jo, byla to paráda.
Dobře, zlato, tak…
Jedu domů za těmi třeštidly.
Dneska ráno mi jich bylo líto. Sešli se mnou dolů.
Jo, a s tátou byli, jako bych byl…
Jo.
- Jsou skvělí. - Třeštidla.
Dobře, zlato. Uvidíme se.
- Ahoj zítra. - Dobře.
- Ahoj. - Ahoj. Hodně štěstí.
Klid, který potřebuju, mám doma
s Crisem a našimi dětmi.
Miláčkové!
- Neseš nám překvápko? - Ano, zlatíčko.
- Kinder vajíčko! - Jak se máte, broučci?
Dejte mamince pusu. No tak, pusinku.
Mami, já dal pusu Alaně.
Opravdu? Výborně!
Kinder vajíčko!
MADRID, ŠPANĚLSKO – RODINNÉ SÍDLO
Když jsem byla u Crise poprvé…
No, ztrácela jsem se tam.
Chtěla jsem jít do kuchyně pro vodu a nevěděla kudy kam.
Trvalo mi půl hodiny, než jsem se vrátila do obýváku,
protože jsem nevěděla kudy.
Bylo to tam obrovské a já od dětství žila v prťavých bytech.
A pak přijdu sem a… no, ztrácela jsem se.
Nevěděla jsem…
Asi tak po půl roce jsem pochopila,
kde je jaký pokoj, a už to bylo v pohodě.
- Ahoj, zlato. Jak je? Dobrý? - Ahoj.
Paula Brito je naše interiérová designérka,
velice pracovitá, mám ji moc ráda.
Právě pracují na stavebním projektu.
Dostanu ho na konci… Ne, na začátku června.
Zavolala jsem Paule, protože budu renovovat velký dům
a chtěla jsem nábytek z něj použít v malém domě.
Ona ho umisťovala, a tak chci, aby mi pomohla s přemístěním.
Ten nábytek se nehodí k dekoru, který jsem vybrala.
Je to škoda, protože je starý asi tři roky, ne?
- Ano, čtyři roky. - Tak ho chci přemístit.
- Do domu vedle. - Aha.
Dům v La Finca je prakticky prázdný.
Pronajímali jsme ho a teď…
Řekla jsem jí: „Chci, aby ten dům měl jednotnější styl.
Nemíchej vzory s mramorem, se světly.
Žádné umělé květiny, žádné knihy.
Čím míň věcí, tím míň prachu na úklid.“
Takže, ten lustr rozhodně.
Chlapi ho budou muset vynést velmi opatrně.
Tady ten kámen je s tím rámem, nebo bez?
- Bez. - Takže se to dá rozebrat?
To uvidíme.
- Můžeme ten rám použít, nebo ne? - Můžeme.
Tyhle pohovky a křesílka. Která bys použila?
Můžeme je nově potáhnout.
Vyměníme tu látku. A tady taky.
- Ten koberec? - Ne.
- Dala bych jinou barvu. - Ta vlna…
Vlna je světlejší.
Přesně. Něco levnějšího. Nechci zničit ten kašmír.
Od té doby, co jsem matkou,
vždycky všechno vybírám s ohledem na děti.
Úplně všechno.
V Turíně jsem na podlahu vybrala koberec z kašmíru a vlny.
Hned k první večeři jedly děti jahody.
Jedna jim spadla…
Ta skvrna je tam doteď.
Tohle je dobrý stůl, od Armaniho. Chci ho dát…
Dole je obrovská místnost, která je naprosto prázdná.
- Tři metry dvacet. - Jo.
- Potřebuje prostor tak pět na pět. - Hm, to se nevejde.
- Bereme tu matraci? - Tu si nechám.
- Necháš si ji? - Ano, můžu tam dát levnější.
- Tahle je skvělá. - Jo, je úplně nová.
Tus sem dala ty…
- Je moc dobrá. - Jo.
Nechám si ji do postele.
- Až to bude hotové. - Necháme to tu.
Paula je při práci hodně veselá, je s ní sranda.
Chápe, co chci.
Tohle musíme změřit.
- Kam bys to dala? - Podíváme se do toho domu.
Metr třicet.
Dva metry sedmdesát pět.
- Máš tady všechno XXL! - To jo.
To nepůjde odnést.
- Má to tunu. - To jo.
Tak co s tím?
Prodáme to na internetu. Můžeš za to dostat 10 000 euro.
Tak co nevezmu, prodáme.
Při renovaci velkého domu spoustu nábytku nepoužijeme.
Jenže je dělaný na míru a je obří.
Do toho druhého, menšího domu se nevejde.
Poprosila jsem Paulu, aby našla webovku, kde by se dal prodat.
Spousta mých přátel si kupuje nábytek z druhé ruky.
Tyhle kousky se do většiny domů nevejdou.
A já si představuju, že existuje nějaká aplikace
s nadrozměrným nebo luxusním nábytkem.
To nemůžu hodit do běžného bazaru.
Přinesu další vzorky.
Mám tady strašný bordel.
Co ty na to?
- Stejnou do všech tří pokojů? - Ne, různé.
- Ty látky? - Podívej na tu barvu.
- Tahle zelená. - Jo.
- Tahle se mi líbí. - Je super elegantní.
Jeden růžový, jeden zelený, jeden modrý
a ten další…
K nám možná kaštanovou. Ta je hodně smyslná.
Tady mám barvu, co se ti bude líbit.
Spolupráce Dedar a Hermès.
Pro mě je důležitá barva každého prostředí.
Tam, kde člověk odpočívá, je potřeba jiný dekor
než tam, kde se baví.
Tahle jde k modré krásně, ne?
Na čelo postele by to byla nádhera.
Tahle bílá, nebo tahle do béžova?
Tahle béžová je v tónu těch ostatních.
Tahle je v tónu téhle, ale tahle je moc do bíla.
- Líbí se ti tahle? - Počkej. A tady ta.
Mně se moc líbí tahle. Je taková zemitá, zemitě bílá.
Tak to máme, jedeme do domu.
- Vím která. - Uvidíme, která nás nejvíc inspiruje.
A co plánuješ na zítřek?
Půjdu ven se svojí holkou.
A nechceš, abych vám naservírovala odpolední svačinu?
Musím si ji proklepnout, když ze mě bude její tchyně.
Je sranda, že Júnior má holku.
Řekla jsem mu, že nás musí seznámit. Musím mu ji schválit.
Ale určitě nebudu taková ta otravná tchyně.
Líbám tě.
Tak on už si pořídil holku.
Ti kluci dneska začínají brzo.
- Ještě v plenkách a chtějí holky. - Přesně.
TURÍN, ITÁLIE DŮM GEORGINY A CRISTIANA
Co si ještě vezmeš?
Vezmu si všechno z téhle krabice.
Júnior hraje za Juventus. Když ho vidím hrát, vidím jeho otce.
Mají stejnou osobnost.
Je na něj strašně pyšný.
Když vidí, že táta v zápase udělal něco nového,
hned si to prohlíží na YouTube a napodobuje to.
Jde na zahradu a tam si to cvičí.
Nebo v obýváku. Ale říkám mu, ať dává pozor
na lampy a okna, protože to je nebezpečné.
- S kým dneska hrajete? - S Milánem.
Tak uvidíme, kolik dáš gólů.
Minule jsem střelil asi tři.
Ale prohráli jsme.
6:5.
Když dáš gól, víš, co dělat.
Co uděláš?
„G“ jako Georgina.
Zbožňuju, když mi věnuje góly. On i jeho otec.
A jako „grandiózně krásná“.
Tak ty se směješ?
Jaké myslíš, že bude skóre?
Dneska to bude…
Juventus šest,
Milán dva.
Cože?
Ne? Když jsem se chodila dívat, dávals 14 gólů.
Ne, když jsi tam byla, prohráli jsme.
- Proti nim? - 6:5.
- Letos vyhrajete. - Jo.
Júnior chce být jako táta.
Vzhlíží k němu a…
Jen si představte,
že hrajete fotbal a váš táta je nejlepší na světě.
Tak to je.
Cristianito má tělesnou stavbu i talent.
Myslím, že má všechno, co je třeba, aby z něj byl profesionální fotbalista.
Když trénuje nebo hraje, jsem rád, když vím, jak mu to jde.
A protože já sám tam jít nemůžu,
zajde se na něj občas podívat Gio a on mi to pak doma taky poví.
Vypráví mi, jak to šlo, co dělal, jak rychlý byl…
A já jsem rád, když se mu daří.
- Kolik hráli? - 7:5 pro Juventus.
- Vyhráli 7:5? - Jo.
A dal gól?
Ne, měl tři asistence.
Aha, dobře.
- Krásné asistence. - Dobře.
A tos mi žádnou nenahrála?
Jednu jsem ti poslala!
Uvidíme časem.
Rozhodně ho nebudu do ničeho tlačit.
Bude si dělat, co bude chtít.
Abych byl upřímný,
chci, aby všechny moje děti byly šťastné
a samy si vybraly, čím budou.
Já je vždycky podpořím.
Promluv si s tátou. Řekni mu, jak ses choval. Pojď.
Pojď říct tátovi, co jsi udělal.
Povídej.
- Ahoj, Matthew. - Jak ses choval?
A vyndej si ty prsty z pusy, ty prasátko.
Jak ses choval?
Ne, řekni to tátovi.
Ano, takhle ses choval. Tak ne.
Obrať ho dolů.
Moc špatně. Opravdu špatně.
Alano, pojď sem. Evo, pojď.
Zmáčel jsem si oblečení a kalhoty.
Pojďte říct tátovi, jak jste se chovaly.
Úplně na mě kašlou.
To nejlepší, co můžete mít, jsou děti. Vychovávat je,
cítit k nim bezpodmínečnou lásku.
To se nedá vysvětlit. Jedině rodiče pochopí, co říkám.
A mít, budu se opakovat, mít po boku ženu,
která vám dá stabilitu.
Pak je výchova dětí nádherná.
Málem jsem dal gól, ale…
Výborně. Nahrál jsi na střelu.
- Skoro všechny asistence byly tvoje. - To jo.
Pořád ještě se ptám na blbosti. Cristiano říkává: „Kdy se to naučíš?“
A já na to: „No možná až bude Júnior profík…“
Děti, jedeme.
Jako malá jsem snila, že budu mít krásnou rodinu.
Že vytvořím domov.
Snila jsem, že budu mít po boku prince z pohádky,
a to teď mám.
A úžasné děti,
které mi dávají spoustu lásky.
Takže ano, můžu říct, že sny se plní.
Dej mamince pusinku.
Schovám se tady dole!
MONAKO MONACKÉ KNÍŽECTVÍ
To je krása.
Cris povídá: „Gio, loď je v Monaku.
Můžeš vzít kamarády.“
A tak jsem ve čtvrtek v jednu ráno rozeslala zprávu.
„Lidi, máte chuť vyvést šílenost?“
S Georginou nikdy nevíte.
Překlad titulků: Kristýna Wanková